Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Ch. Dorazil

Břehule

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Břehule

Břehule

Petr Ch. Dorazil

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://www.pchd.wz.cz

BŘEHULE:Riparia, rod ptáků z čeledi vlaštovkovitých. Živí se hmyzem lapaným v letu.

Hnízdí pospolitě v koloniích, v norách vyhrabaných do strmých, hlinitých a

písčitých břehů. Jsou známy čtyři druhy. V ČR hnízdí Břehule říční, Riparia

riparia, je chráněna. Přilétá v dubnu, odlétá v říjnu. Zimuje v tropické Africe.

Mobilní telefony mají jednu velkou výhodu. Aniž by jste to museli zvednout, hned víte, kdo vám volá.

-"Nazdar Jiříku!" Zvolal jsem, když jsem si dostatečně vychutnal svou novou vyzváněcí melodii.

-"Zdar Komáre!" Ozval se mírně ujetý hlas na druhé straně. "Na kolik je dneska ta zkouška?"

-"No, říkali jsme po šesté u tebe, né?" Odpověděl jsem, zcela přesvědčen o správnosti svého tvrzení.

-"Já bych to potřeboval asi až tak kolem sedmé, musím ke kámošce jí tam něco pomoct.

Nebo máš něco na práci? Nechceš jít se mnou?"

-"O co jde?"

-"Nevím přesně, něco s kobercem. Kdybys šel se mnou, tak to máme hotové dřív a jedem ke mně."

-"Tak fajn. V kolik a kde?"

-"Jdu k našim, tak bych se pro tebe stavil kolem třetí." Odpověděl můj bývalý soused.

Kolem třetí je pro mě odjakživa ve tři.

-"Fajn. Budem na to něco potřebovat?"

-"Říkala, že všechno má, takže asi ne."

-"Dobře, takže ve tři."

-"Jo. Ve tři. Zdar."

-"Nažďár!" Rozloučil jsem se svou oblíbenou zkomoleninou a položil telefon.

-"Půjdeš dneska někam?" Zeptala se mě má matka, když jsem se kolem poledne po své ranní hygieně vypotácel z koupelny.

-"Jo." Odpověděl jsem stručně a jasně.

-"Kdy?"

-"Kolem třetí."

-"A kam?" Má matka by klidně mohla pracovat u výzvědné služby.

-"Jdu s Jiříkem něco pomoct nějaké jeho kámošce a pak máme tu zkoušku, takže přijdu až někdy pozděj."

-"Blbosti. Na to tě užije! Padej si hledat prácu!" Tahle věta už mi vážně leze krkem. Peněz mám relativně dost, tak na co práci.

-"Hmnnn." Zabručel jsem a zmizel v šeru svého pokoje s věčně zataženými žaluziemi.

Bylo něco po půl třetí, když jsem vypnul počítač a začal se oblékat. Řekl jsem si, že chvilku před třetí vyjdu před dům a než přijde Jiřík, v klidu si zapálím. Kouření za chůze vážně nesnáším. Ne, že bych nedokázal dělat dvě věci současně, ale nějak to pak není ono.

Pět minut před třetí jsem vyšel ven a stoupnul si na schody před Jiříkovým domem. Přesněji tedy - před domem, kde Jiřík donedávna bydlel. Labužnicky jsem z krabičky vytáhl jednu z posledních cigaret a pomalým škrtnutím zapalovače jsem ji rozsvítil.

Natáhl jsem, co mi plíce stačily a vychutnával si svou "první ranní". Ledabyle jsem se rozhlédl po okolí. Jedno okno vedle druhého. Paneláky jsou strašná věc.

Naráz mě přepadl zvláštní pocit. Nedokázal jsem přesně určit, co to je, ale jako by mě někdo pozoroval. Znovu jsem pohledem přelétl všechna okna, ale nikoho jsem nespatřil. Jen lidé kolem mě proudili, jak přijížděly a odjížděly autobusy.

Pak z Jiříkova domu vyšla nějaká starší paní a velmi káravě se na mě podívala. A pak mi to došlo. Za každým z těch oken, tady všude kolem, může nějaký znuděný důchodce čekat, kam odhodím ten vajgl, aby pak mohl otevřít okno a s někým si velmi hlasitě popovídat.

Na to jsem tak zvědavý. Jiříku, pojď už!

Rozhlédl kolem jsem se kolem sebe. Z jedné strany pečlivě pěstěná zahrádka, z druhé strany dokonalé pohřebiště ohořelých zbytků tabákového průmyslu. Tady nemůže nikomu vadit jeden nedopalek navíc.

V poklidu jsem dokouřil, odhodil svůj vajgl mezi ostatní a s napětím očekával, co se bude dít.

Nestalo se nic.

Najednou jsem ale zjistil, že tam stojím jako uchyl, vyčkávající svou oběť. Anebo jako ta starší paní, co nedávno stála u východu z nádraží, spala ve stoje a v rukou držela hromadu náboženských časopisů "Probuď se".

Dokud jsem měl tu cigaretu, bylo to v pohodě. Byl jsem tam a kouřil. Ale teď jsem tam jen tak zbůhdarma stál a Jiřík, jako obvykle, přišel o několik minut později, než měl.

-"Nestíhám...!" Křičel, sotva otevřel dveře.

-"No, to jsem si všiml. Tak jak?"

-"Půjdem pěšky, ne? Je to kousek."

-"Dobře." Souhlasil jsem. "Na kolik tam máme být?"

-"Na půl čtvrté, to stihnem."

-"Jo. A co to tam vlastně budem dělat?" Pořád jsem se necítil dostatečně informován.

-"Já nevím," odpověděl Jiřík roztržitě. "Něco s kobercem. Uvidíme, jak tam přijdem. Ale, Komáre, musím tě na něco upozornit."

Podíval jsem se na něj a tázavě zvedl obočí.

-"Břehule je taková.... Jiná."

-"Kdo?!!"

-"Tož Břehule," odpověděl Jiřík a pokynul rukou ve smyslu, jako že je to ta žena, za kterou právě jdeme.

-"Prosím tě, proč "Břehule"?!" Tak stupidní přezdívku jsem ještě neslyšel.

-"Já nevím, to už je dlouho. Prostě Břehule."

-"No a v čem je jako jiná?"

-"Všechno co řekne, musíš okamžitě vypustit z hlavy, jinak se z toho zblázníš."

-"Cože?" Teď už jsem nerozuměl ale vůbec ničemu.

-"No víš, ona se rozvádí, má tři děti a leze jí to na mozek."

-"V jakém smyslu?"

-"Tož tak, že si třeba vykládá karty a začala se zajímat o ty vnitřní lidské síly a podobné kraviny. Prostě už z toho zblbla. Vsaď se, že až tam přijdem, tak bude vyprávět, jaký je ten její bývalý hajzl, určitě vytáhne milión historek a okecá to takovým způsobem, že získáš pocit, jakoby byla ta nejublíženější osoba na světě. Já už ji znám dlouho a naučil jsem se to ventilovat, ale ty nic z toho co řekne, nesmíš brát vážně. Jinak zblbneš stejně jako ona."

-"Aha. Tak to bude dozajista velmi zajímavé odpoledne. A kolik má vlastně roků, že už se rozvádí."

-"Ježiš, já nevím." Jiřík byl mou otázkou očividně zaskočen. "Třicet čtyři nebo tak nějak."

-"No uvidíme. Musíme pak ještě zavolat Míši, asi se setkáme někde ve městě, koupíme trošku vínka a pojedem k tobě na tu zkoušku, jo?"

-"No já budu Jeníček jak z nosa!" Jiřík byl svou první divadelní rolí očividně nadšený.

Bylo několik minut po půl čtvrté, když jsme u domu ve východní části města hledali ten správný zvonek.

HTRO JANA.

-"To je kráva, to snad není pravda," řekl Jiřík pobaveně, když spatřil nápis na zvonku.

-"To je jako její?" Naráz jsem si uvědomil, že jsem včera nějaké pětatřicetileté rozvedené Janě na internetu odepisoval na inzerát. No, ale to byla moc velká náhoda.

-"Jo," odpověděl Jiřík a stiskl zvonek. Chvíli jsme čekali, ale nestalo se nic.

"Tož, sakra, co je?!" Rozčiloval se Jiřík a stiskl zvonek ještě jednou. Po chvíli se z mluvítka ozval drobný dětský hlásek.

-"Prošíím?"

-"Honzíku to jsi ty?" Křičel Jiřík do zdi. "Maminka je doma?"

-"Nění."

-"A kde je?"

-"V obchodě."

-"A kdy přijde?"

-"Žíkala, že za chvilku."

-"Bože to je kráva!!!", lamentoval Jiřík. "Domluvíme se na půl čtvrté a ona si jde klidně do obchodu."

-"Tak co?", zeptal jsem se. "Počkáme nebo jak?"

-"Chvilku počkáme a pak půjdem kdyžtak na pivo." Rozhodl Jiřík a já nebyl nijak proti.

Zapálil jsem si, abych tu chvíli čekání nějak zkrátil.

-"Prosím tě, dej mi taky, nebo já bych ji musel snad zabít." Žadonil Jiřík a sápal se mi po krabičce.

-"No tak chvilku počkáme, no. Co jsi tak nervózní?!" Nechápal jsem, proč je Jiřík tak rozčilený, v podstatě o nic nešlo.

-"Princip!" Rozhazoval rukama. "Chápeš to?! Princip!"

Připadlo mi to trošku jako Hlava 22, ale nechtěl jsem mu brát jeho názor.

-"Víš co, já jí zkusím zavolat," rozhodl Jiřík a tahal z batohu mobil. "Břehule, Břehule....Á tady." Stiskl zelené tlačítko a dal si telefon k uchu. Chvilku se jen tak díval do dáli a pak se začal opět rozčilovat. "Zvedni to, sakra! Břehule!!!......To je v prdeli! Ona to nezvedá."

-"Třeba nemá telefon s sebou," připadlo mi, že možností je mnoho. "A vážně nevíš, co tam vlastně budem dělat?"

-"Něco s kobercem, fakt nevím přesně. Ale musíme se snažit tam být co nejmíň, nepůsobí to tam na mě dobře."

-"No, to se máme na co těšit", pomyslel jsem si a sotva přešly mé úvahy objevila se na rohu domu kulatá postava ověšená taškami a křičela: -"Zdar Bebošu! Ty už jsi tady, však ještě nejsou čtyři."

-"Domlouvali jsme se na půl." Podotkl suše Jiřík. "Teď jsem ti volal, to to nemůžeš zvednout?!"

-"Já jsem si nechala telefon doma na nabíječce. To je v prdeli, normálně, ten můj je takový debil, my jsme byli domluvení, že si tento týden vezme děcka a on mi ráno volal, že nemůže, že jede na služebku a já teď musím zrušit všechno, co jsem měla domluvené. K našim je můžu dát až v sobotu, protože jedou na chatu. Já su tak nasraná!" Lamentovala Břehule a hluboko v tašce lovila klíče od domu.

-"A to je kdo?" Řekla naráz a podívala se na mě. "Toho ještě neznám."

-"No, to je Komár," řekl s úsměvem Jiřík a podíval se na mě.

Podal jsem jí ruku zcela si vědom rizika možné infekce.

-"Martin, ahoj."

-"Proč?" Zeptal se Jiřík.

Fuj!!!!!!!!

Celá maminka...