Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Ch. Dorazil

Možná to bude...

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Možná to bude...

Možná to bude...

Petr Ch. Dorazil

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://www.pchd.wz.cz

1.

Ostrý vítr se proháněl vysoko v horách a dlouhé větve vysokých smrků se smutně klaněly k zemi. Celá rozlehlá krajina byla pokryta neprostupnou vrstvou panensky bílého sněhu. Obloha byla zatažena a schylovalo se k bouřce.

Kam jen oko dohlédlo nebylo nic než jen pustá, zasněžená krajina, kterou nelze najít v katalogu žádné cestovní kanceláře. Přecejen za polární kruh se nejezdí zrovna často.

Malá skupinka polárníků se pomalu posouvala po dávno zaváté stezce k cíly své cesty. Od vysokých hor bez sjezdových areálů a turistických chatek se odráželo lavinotvorné vřískání jedenáctileté holčičky:

- "Tatí!!! Já už nemůžu! Počkejte na mě! Mamí!!! No tak slyšíte?!"

-"Jasně jsem ti říkal, že je to dlouhá cesta. Měla jsi zůstat u babičky!"

-"Víš, že to nešlo! Vy by jste mi zase vybrali nějakou hrůzu."

-"Uvědom si, že tě ještě živíme a tohle platíme taky my."

-"Já vím, ale je to můj pokojíček!"

-"Nekecej a šlapej! Jestli ten Hladký, nebo jak se jmenoval, nekecal, tak už by jsme tam měli být."

-"Tatí!!! Počkejte! Mě už vážně bolí nohy!"

-"Nehuč a usmívej se! Jedeme ti přece koupit koberec!"

Ostrý přízemní vítr přilepil Karlovi Klátilovi na jeho lyžařské brýle cár sytě žluté látky. Zastavil tak prudce, až do něj jeho žena, Evženie Klátilová, jedoucí v jeho stopě, málem vrazila.

-"Co blbneš, Medvídku?!"

Pan Klátil si sundal rukavice, odlepil si kus žluté, zkrvavené látky z brýlí a dal ji do vzdálenosti, ze které byl schopen rozeznat písmena na líci.

"UŽ JE TO", hrdě hlásal černý nápis, nahoře lemovaný několika červenými pruhy.

"Už jsme blízko", pomyslel si pan Klátil, velitel této polárnické výpravy.

"Ale proč je ta látka tak krvavá? Co se mohlo stát?", ptal se sám sebe a v dálce bylo slyšet hladové vlčí vití.

-"Tatííí, a jsi si jistý, že jedeme dobře? Připadá mi to jako bychom už čtrnáct dní jezdili pořád dokola."

Pan Klátil letmým pohledem zkontroloval kompas.