Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Ch. Dorazil

Pohádka o perníkové chaloupce aneb Story

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pohádka o perníkové chaloupce aneb Story

Pohádka o perníkové chaloupce aneb Story from pikohause

Petr Ch. Dorazil

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://www.pchd.wz.cz

Bylo nebylo za devatero horami, devatero řekami, devatero fabrikami a devatero nikdy nedostavěnými obchodními domy stál starý činžovní dům s byty IV. kategorie. Každé patro mělo společný záchod a sprchu.

A v jednom z těch bytů žil tatínek se dvěma dětmi. Maminku už neměli. Zemřela před rokem na předávkování barbituráty.

Tatínek byl závislý na alkoholu a neměl žádnou práci. Maminku potají zakopal za domem, aby mohl pobírat její invalidní důchod.

Doba byla těžká a proto Mařenka, starší z obou dětí, musela občas do města za prací. Jezdila sem spousta cizinců, takže Mařenčiny výdělky byly docela slušné. Někdy šla za peníze, někdy jen tak, za trochu fetu.

Jeníček, ten mladší, vypomáhal alespoň občasnými drobnými krádežemi.

Zkrátka dohromady se jim žilo docela dobře, dokonce si jednou za rok mohli dovolit nějaké menší, teplé jídlo.

Jednou, když Mařenka již byla známá svými pohlavními chorobami, obchody jí nešly a Jeníčkovi se taky nedařilo, protože všude bylo plno policistů, nebylo z čeho platit činži ani co jíst, řekl tatínek dětem, aby šli do lesa a sehnali alespoň něco k jídlu. Tak si děti vzali starý košíček, co Jeníček našel kdysi v popelnici, a vyšli za dům, do hlubokého lesa, sbírat lesní plody.

A jak tak již asi hodinu bezvýsledného hledání šlapali lesem, říká Mařenka :

-"Ty vole, Jeníčku, já mám takový absťák, to je v prdeli." Ostatně vpichy na předloktí se jí již hojily, temné kruhy pod očima a mastné, slepené vlasy mluvily za své.

A skutečně!

Jeníček bezpečně věděl o co jde.

-"Půda!"