Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petra Ptáčková

Dopis

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Dopis

Dopis

Petra Ptáčková

Neodkládej knihu,

když příběh ještě nezačal.

Stačí jen číst dál,

stačí jen otočit list..

Milý princi.

Ano, úmyslně nezačínám dopis Tvým pravým jménem, ale věř mi, že v průběhu mého vyprávění pochopíš, proč Tě tak oslovuji. Proto prosím pokračuj a nediv se tomu tolik nezvyklému začátku.

Milý princi,

je tomu již pár dní, kdy se naše oči, tehdy tak upřímné a čisté, naposled viděly. Ano, párkrát jsme se sice setkali, ale nebyla jsem to já, na koho ses díval...

Těch dnů je možná tolik, že se shlukly do týdnů, měsíců, snad i let. Mnoho věcí se od té doby změnilo. Lidé se změnili. Já se změnila. Ta změna je znatelná; a to už v tom, že moje bývalé já by nikdy nenašlo odvahu sdělit Ti to, co se dočteš o pár řádek dál. Napsat tenhle dopis mi zabere hodně času; mnoho probděných bezesných nocí, kdy nebudu moci usnout, neboť budu myslet na Tebe. Vím to, protože jsem to už mnohokrát zkoušela. Ale až teď, po tak dlouhé době, věřím, že se mi to podaří.

Když něco nového začíná, to staré končí. Právě proto Ti píšu, aby ta stará zášť, bolest a hlavně vzpomínky konečně odešly. Je to dobrá věc, že jsem se k tomu odhodlala. Díky tomu si s každým novým slovem připadám čistší a volnější.

Tak já tedy začnu:

Asi tak pětkrát denně pořád dokola vzpomínám na Řecko. Byla to opravdu náhoda, že jsme se tam sešli. Už když jsi nastoupil do autobusu, sklopila jsem pro jistotu zrak a dělala, že Tě nevidím. Měla jsem tenkrát přítele ( v textu bude vystupovat jako On ), velice žárlivého přítele. Nakonec nás a naše rodinky ubytovali do sousedících apartmánů. Náhoda? Na celou tuhle dovolenou však nevzpomíná proto, že jsem se do Tebe zamilovala a všechno se mi zdálo nádherné. Ne, ne proto. Tam, na Korfu, jsem si to neuvědomovala. Naopak, dávala jsem si na Tebe pozor, protože jsem myslela na Něho a na to, co řekl že udělá, podvedu - li ho. Jako bych já byla zrovna osoba tak zrádná, abych to dokázala. Nicméně jsem si na to dávala pozor.

Ale Tvoje přítomnost mi stačila, byla doslova opojná. Čím déle jsem s Tebou byla, tím víc jsem tomu nemohla uvěřit. Po roce a půl vztahu s Ním jsem se naučila dávat si pozor taky na to, co a jak říkám. V rozhovoru s Ním totiž nepřipadalo v úvahu zmiňovat své pocity, myšlenky a nápady. Když jsem něco z toho zmínila, hned jsem byla podezřívána. Bylo mi z toho smutno, ale zvykla jsem si na to; i na ten smutek natrvalo ovládající mé srdce jsem si zvykla. Jenže právě ten smutek v Tvé přítomnosti zmizel. Už to samo o sobě bylo nádherné. Mohla jsem ti říct téměř cokoliv. Smáli jsme se. Ještě jednou: Smáli jsme se... Zázrak.

Stále se mi vybavuje okamžik, kdy jsme seděli na molu, v zapadajícím slunci. Tahle vzpomínka je už nejspíš silně zidealizovaná, ale to, co při ní pociťuji, to je, nebo alespoň bylo, skutečné. Právě v té chvíli jsem si uvědomila, že je mi fajn, cítím se skvěle a šťastná. Bylo to jako najít poklad. Bohatství, které jsem díky němu získala, mě naprosto ohromilo. Pod těžkým víkem, které se mi díky Tobě podařilo otevřít, se skrývalo všechno, co mi chybělo. Nevím, co to bylo, neboť jsem to do té doby neznala. Neumím to pojmenovat ani v tuto chvíli. Naplnilo mne to jakousi silou, která prosvítila prázdnotu, jež si ve mně vystavěl smutek. A v té chvíli se mi změnil život. Od té chvíle toužím po tom, aby se do mé duše to světlo vrátilo. Nedaří se mi ho najít. Možná se budeš ptát proč a kam odešlo tenkrát...

Když jsme se vrátili do Čech, připadala jsem si silnější. Byl to příjemný pocit, s tím světlem nebo silou uvnitř. A pak jsem se sešla s Ním. A zase jsem si musela dávat pozor na to, co říkám. Zase se vrátil smutek. Cítila jsem se tak malá a slabá. O Tobě jsem se mu zmínila jen jednou, jen tak mezi řečí. Ale myslela jsem na Tebe pokaždé, když jsem byla s Ním. Na to, jak mi s Tebou bylo příjemně, jak jsme našli poklad, jak jsi mi ho bez přemýšlení celý přenechal. Ta síla, kterou jsem v Tobě a v tom pokladu našla, se mnou zůstávala díky vzpomínkám. Ale ztratila se. Ne však kvůli tomu, že bych přestala vzpomínat...

Jednou, už nevím při jaké to bylo příležitosti jsi mi řekl, že se Ti líbí slovo SNAD. Pro jeho skrytou naději, která v něm zní. Odpověděla jsem Ti, že mě se líbí slovo PRAVDA, neboť i to skrývá naději a přání. Pokaždé, když to slovo slyším, vzpomenu si na Tvá slova. Dokonce jsem napsala krátkou povídku. Přečti si ji, prosím:

"Vítejte." pronesla jedna z žen a pohodila hlavou. Její dlouhé vlnité vlasy jí spadly z ramen a rozprostřely se na zádech. Dopadající světlo jim dodávalo nádhernou zlatavou barvu. Při jejích slovech všichni ostatní sklopili hlavy a očima se věnovali svým botám.

"A co se vlastně stalo?" zeptala se doktorka.

Oba se bojíme,

proto ten příběh nemůže být náš.

"Má začít?" stále se ptáš.

A tak my oba čekáme.

Konec