Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Karel Tržil

Střípky z Filipín

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Střípky z Filipín

Střípky z Filipín

Karel Tržil

Postřehy z cest

Filipínské fenomény

JEEPNEY

Všude na Filipinách jsou téměř v každém městečku a většinou i ve vesnici perfektní betonové silnice, které ovšem končí hned za jeho okrajem a někdy i dříve. Dále už jsou pouze nepředstavitelně blátivé, či prašné stezky (podle počasí, které přináší to které roční období), po kterých se prodírají specielní filipínské dopravní prostředky, Jeepneye, což představuje většinou bizardně vyhlížející, specielní úpravou prošlý bývalý nákladní automobil, který se tváří jako výkonný terénní vůz, ve skutečnosti ovšem nemá ani přední náhon, ani uzávěrku diferenciálu a obyčejně mívá naprosto do hladka sjeté gumy. To co těmto dopravním prostředkům, bez kterých si nelze Filipíny představit, schází na technice, to bohatě nahradí jejich řidič, který bývá po většině zároveň majitelem, nadšením, elánem a hlavně zkušeností a bravurní technikou jízdy. V těžších terénech se osvědčují tak zvané posádky, které udržují vozidlo v provozuschopném stavu za jízdy a jsou připraveny kdykoliv, když to bude potřeba, a to bývá dost často, zasáhnout a vozidlo tlačit, tahat, vyprošťovat a udělat prostě cokoliv, a to vím moc dobře o čem mluvím, aby se dostalo k cíli. Málokteré z těchto monster má chladič, místo něj je většinou na střeše připevněna nádrž na vodu, spojená hadicí s motorem. Tato hadice prochází kolem řidiče, v jehož dosahu je opatřena kohoutem, kterým se reguluje průtok vody, potřebné k chlazení. Má to tu výhodu, že při častých nárazech do přední části vozidla se nemůže poškodit chladič a také v enormních podmínkách dodává tento systém, který se mimochodem dokonale osvědčil, dostatek chladícího media. Když vidíte nějaké drastické záběry s terénních závodů, věřte, že je to je selánka ve srovnání s filipínskou denní realitou. Přesto se málokdy stane, že by jeepney ke svému cíli nedojel. Jiné to ovšem je s dochvilností, na tu se tu tak nějak moc nehledí. Lidé, kteří žijí v oblastech, kde hrají jeepneye prim se s tím ale již naučili žít. Nebývá nic neobvyklého, když někde u blátivé stezky, která se tu hrdě nazývá "Highway", a která v období dešťů připomíná spíše silně rozvodněnou říčku, čeká celá rodina s objemnými zavazadly na svůj spoj i několik hodin, v extrémních případech i více než celý den. Takovéto vozidla jezdí dle potřeby, nemají žádný jízdní řád, nepodléhají žádnému správnímu orgánu, ale opravdu slouží cestujícím. Jelikož jízdné je nízké, musí být jeepney řádně vytížen, rozuměj přetížen, aby se jízda vyplatila. Do vozidla, které by jste typovali tak maximálně na 10 - 14 cestujících se jich nacpe před započetím jízdy minimálně dvacet, dříve se nejede. To ovšem ale ještě neznamená, že už je plné. Na první zastávce přibírá další várku a tak to stále pokračuje. Zpočátku máte dojem, že se do automobilu tolik osob nemůže vejít. Na povětšinou tvrdých lavicích není místo, ale to všechno přestane když jeepney najede na první větší výmol. Všichni jsou ze sedadel vymrštěni vzhůru a při tvrdém dopadu se nějak smrsknou, takže najednou sedí všichni.

Cestující jsou doslova všude, na střeše, která je vyztužena, zavěšeni kdesi zvenčí vozu a i v kabině řidiče, kde běžně sedává, či lépe řečeno je naskládáno minimálně pět osob plus samotný řidič. Stává se, že řidič nemůže ovládat řazení, či nějaký s pedálů a tak jeho obsluhu přenechává tomu z cestujících v jehož dosahu se právě nacházejí. Kupodivu to všechno funguje a nehod s vážnými následky je relativně málo.

Jeepney vozí nejenom pasažéry, ale spolu s nimi také náklady. A to náklady všelijaké, živé domácí zvířectvo, ryby, či jiné dary moře, konzervované v ledu a spousty dalších nejrůznějších věcí, které jejich majitelé neustále někam přemisťují. Průměrná cestovní rychlost na "Highwayi" dosahuje obvykle 8 až 15 km za hod. Někdy ovšem nedosáhne ani rychlosti chůze.

Zajímavé je přejíždění vodních toků. Nepatrný potůček se po vydatném dešti změní na dravou řeku a most přes něj nikdy nemá zábradlí, bylo by totiž po každé "přeháňce" smeteno. Takový most sestává pouze ze dvou asi půl metru širokých pásů, které jsou umístěny tak, aby bylo možno po nich přejet koly automobilů. V praxi to vypadá tak, že jeepney dojede k místu, kde by měl být "most", posádka vyběhne do dravé řeky a pátrá po konstrukci "mostu". Když ji najde, postaví se na každý s těchto pásů jeden pomocník a udávají tak řidiči směr, kterým má jet, aby najel na tento "most", který samozřejmě pod nejméně půlmetrovou vrstvou kalného dravého proudu není vůbec vidět. Tuto dobu čekání využívají ostatní členové posádky, kteří stojícímu jeepneyi dolévají vodu do "chladiče". S doplněnou tekutinou se jeepney rozjede, cestující začnou zdvíhat vše co by se nemělo moc namočit nad hlavy a vůz se sune v proudu na druhý břeh. Někdy dochází k tomu, že cestující vystupují, přechází pěšky a na druhé straně přesedají do jiného jeepneye, protože je překážka nezdolatelná. To se ale stává opravdu málokdy. Jedním ze členů posádky je také průvodčí, který za krkolomné jízdy ručkuje zvenku po jeepney jako orangutan a kasíruje cestující. Veškeré peníze při tom má srolovány mezi prsty, takže má k disposici pouze jednu ruku. Je to opravdu akrobatický výkon. Jedním s největších mých zážitků bylo, když při jízdě nepředstavitelně těžkým terénem na Palawanu zvenku přišplhal jeden z členů posádky a chtěl připálit cigaretu.

Na jeepneye je každý jeho majitel velmi pyšný a vydává mnoho času i prostředků na jeho zvelebování. Jeepneye jsou umyté a blýskají se množstvím chromu, jsou na nich spousty, většinou nefunkčních světel, nesmí chybět nejméně jedna a to tentokrát samozřejmě funkční houkačka, častěji lodní siréna, která je velice často používána k veliké radosti jak řidiče, tak cestujících. Pomocí ohlušujícího zvuku svého "klaksonu" dává řidič najevo všem, kteří se všude v okolí vyskytují, že jede, a to už je skutečnost zasluhující samozřejmě zvláštní pozornosti. Řidiči jeepneyů bývají většinou váženými osobami, o kterých se hovoří s respektem. Být přítelem takového řidiče je vždy výrazem určité prestiže.

Jízda jeepneyem je zkrátka nezapomenutelný zážitek a je jedním s filipínských fenoménů

Outrigger boot.

M I N D O R O

Odtud jezdí lodě do přístavu Batangas na hlavním ostrově Luzon, vzdáleným cca 150 km od Manily. Tuto cestu, asi 40 km loď urazí za 1 až 3,5 hodiny, podle typu. Jízdné činí od P80,- do 250,- také podle toho s jakou lodí jedete.

Palawan.

BUSUANGA

Na Čížka narazíš všude

K U Ř Á R N A

V Ý L E T

Pomalu nám docházel humor, neboť protější břeh jakoby se vůbec nepřibližoval.

V zajetí

Jeho výzbroj byla skutečně kvalitní, na rozdíl od výstroje, která naopak byla spíš žalostná. Na nohou měl rozšmajdané boty, na sobě nějaké triko, maskovací kalhoty, které stejně jako tričko už volaly po prádelně a na zádech jutový pytel s přidělanými popruhy, který měl místo batohu. Neustával na mne mířit a vyndal vysílačku, kterou zřejmě přivolával posilu.
Za skaliskem, okolo kterého bych musel projít, byl jednoduchý stolek stlučený s hrubých prken a u něj dvě kamenné lavice. Vybídl mně posunkem doplněným anglickým "sit down", abych si sedl. Poslechl jsem a chtěl s ním navázat rozhovor. Nereagoval, pouze mi naznačoval, že mám sedět a mlčet. Nic jiného jsem stejně dělat nemohl. Po nekonečných asi pěti minutách, které mi připadaly určitě jako celá hodina přišel jeho kolega ve zbrani. Vystrojen byl stejně uboze, ale jeho zbraň jsem poznal hned - byl to totiž československý samopal vzor 58 se sklopnou opěrkou, který jsem důvěrně poznal, když jsem sloužil své tehdejší vlasti jako voják základní služby.

První ozbrojenec mezi tím zřejmě pochopil, že mu ode mne velké nebezpečí nehrozí a odložil pušku vedle sebe, ale stále jí nechával tak, aby byla v jeho dosahu. Potom se ozval někdo ve vysílačce a po krátkém rozhovoru mi řekli, že nás navštíví nějaký výše postavený partyzán. Trvalo to dalších asi 10 minut a potom přišli dva. Pojmenoval jsem si je pracovně: Velitel a Komisař. Velitel za celou dobu, co jsme byli v kontaktu se mnou ani jednou nepromluvil, nebyl zřejmě moc výřečný, neboť toho nenapovídal moc ani se svými podřízenými, kteří ale nesporně uznávali jeho autoritu. "Komisař" byl jeho naprostým opakem, první dojem z něj byl ten, že se jedná o silnou osobnost s vysoce rozvinutým intelektem a mnoha znalostmi. Myslím si, že byl absolventem nějaké školy, možná té pro teroristy v bývalém Československu. Jeho znalosti o naší zemi tomu dost nasvědčovaly, ale on sám to neřekl a i když nyní situaci záměrně zlehčuji, nebyl tam pro mne prostor pro moc dotěrných otázek a nebyla ve mne ani odvaha se příliš ptát. Dá se říci, že jsem spíš odpovídal na otázky, než že bych se sám vyptával. Přesto jsem se od "Komisaře" poměrně dost dozvěděl. Věděl, že jsme byli komunistickou zemí a že nyní u nás je president Václav Havel. Jak on tak "Velitel" byli vyzbrojeni novějšími českými samopaly, tak zvanými škorpióny.

Noc v bordelu.

Lapu Lapu

Tailor Wille

22