Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Beneš Třebízský

Závěť Štěpána z Pálče

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Závěť Štěpána z Pálče

Václav Beneš Třebízský

Zveřejněno s laskavým souhlasem pana Václava Černého http://vacy.parcon.cz/history/

I.

Když vás, vy mladí čeští páni, jinak nemůžeme vyburcovati ze života rozmařilého, snad to půjde takhle! Pak by už ty vaše ruce nebyly věru k jinému, než aby vrchcáby hrály, kostkami házely a karty míchaly, poháry nápojem cizokrajným přetékající ke rtům zvedaly a ke zbůhdarma, ale málo při něm zkušeností! Kde pak jí také za dnů těchto nabýti§ Vidí-li člověk kolem sebe den ode dne tytéž tváře, nepřišel-li ani záhrobec, domnívá-li se, že svět přestává za humny, chyba věčitá, byť i na zlatě vstával a na zlatě lehal.

Pan Jeronym Hrobčický, seděním na Velkém Pálči ve kraji Rakovnickém, tato slova, jež jsme byli právě z jeho úst slyšeli, přečasto opětovával. A vzpomněl-li jich leckdy, i když seděli za stoly, jež se až tíží nejrůznějších lahůdek, za něž by do dneška dal labužník celou duši svou, prohýbaly, vstal, a když se všichni domnívali, že pronese přípitek, začal svou... I nepřišel vhod skoro nikdy nikomu. Starší odvraceli se mrzutě, mladším jevil se kolem rtů posměšný úšklebek a nejmladší se nezřídka dali do hlasitého smíchu.

"Ano - tak!"

Pan Jeronym udeřil nezřídka pěstí o stůl, že navěžené cukrovinky rázem se sesypaly.

"Shnije ve vás takhle všechna krev! Však by mi mohl někdo z vás přijíti, abych mu dceru dal. A kdyby proti vám, vy hejskové, všude do mé noty spustili, však byste přišli k sobě."

Potom obyčejně pan Jeronym se opásal těžkým mečem, na jehož rukověti byla vryta celá řada číslic, věštících, ve které bitvě jej předkové jeho tasili, hlavu si pokryl aksamitovou čapkou, za níž se houpalo rezovitě hnědé péro sokolí, a ostruhami stříbrnými cvrnkaje, prosil pánů hostů o laskavé odpuštění, že by se tu prý snadnince mohl zalknouti a místo hodů že by pohřeb strojiti museli.

Když se zbyli karatele, teprv si jak se patří připíjeli, posvícení zapíjeli, posměšných přezdívek mu dávali, až jim k tomu jazyk nechtěl jinak sloužiti a někdy ze samé radosti pro slovíčko nepatrné ocel tasili a sekali okolo sebe jako zběsilci. Ale tnutí, byť i až do kosti, přece nikoho tak hluboce nezasáhlo jako předhůzka Hrobčického, jenž nemíval ve zvyku šetřiti, aĄbyl kdo byl. Kdysi pověděl ostrou pravdu do očí samému Ferdinandovi, krátce po krvavém sněmu... Panovníkova tvář prý zesinala, rty jeho se prudce sevřely, oči přimouhřily a pravice jeho mimoděk ocitla se na jilci ozdobného kordu španělského. A kolovaly o tomhle případě mezi královskými dvořeníny dlouho až neuvěřitelné řeči.

A dnes panu Jeronymovi přicházely k šedivé hlavě ještě podivnější myšlenky. I bylo slyšeti pádné kroky jeho celou tvrzí a břinkot stříbrných ostruh jeho podobal se zvukům zvonce zavěšeného ve vratech ku tvrzi, když starý rousňák zkoušel na litině ostrost svého zobáku.

Odjel před nějakou hodinou z Velkého Pálče pan Albrecht Pětipeský, byl tu u panny Salomeny na námluvách. A podle toho, jak Páleč opouštěl, mohla čeleď zcela spolehlivě hádati, že mnoho asi nepořídil. Také se zde dlouho nezdržel.

Starý Hrobčický ho odbyl po svém způsobu, ne sice nevlídně, ale také nepříliš zdvořile.

"Dovolíš-li, pane Albrechte: Kolik je ti let?"

"Táhne mi třicítka."

"Arci, arci, už je k ženitbě čas!"

Pan Jeronym se podivně usmíval.

"Ale cos, pane Albrechte, za těch třicet let dokázal? Jářku, brachu?"

Pětipeský se pohledu pana Hrobčického vyhýbal.

"Když mě bylo třicet let, nechci se chlubiti, jen svatou pravdu dím, podívej se na tenhle můj meč!"

Pan Jeronym sejmul ze stěny zbraň, o níž jsem již pověděl, že na její rukověti byla vryta celá řada číslic, a pravil dále: "1542 - 1543 - 1544 - podtrhnuto pětkráte... Rozumíš těm cifrám? Tolikrát jsem tasil tuhle ocel za slávu svého rodu, za čest země české a pro vítězství kříže nad proklatým půlměsícem... Ukaž mi, pane Albrechte, tvou ocel! Není třeba, abych z téhle rukověti dále i více četl..."

Pan Albrecht Pětipeský poslechl jako žáček svého preceptora. Jilec ozdobného meče jeho byl silně zlacený a jen svítil, jak byl bezeskvrnný, ostří pak samo nějak otupělé, jako by ze dřeva hlazeného. Pan Jeronym přejel jím několikráte levicí, ostřím zrovna do dlaně a hezky přitlačil.

"Když jsem se ženil já, již jsem měl zkušenosti, jako v kosmografii zkušenosti... Dříve bych byl si musil vyčítati, že nejsem hoden, abych mohl užiti rodinného štěstí. Proto se tak často zahrádka manželská zalévá slzami, po nichž vadne všechen květ, když muž ničeho nezkusil, nikde nebyl a nic neviděl... Však mne přece znáš, slýchávals nejednou, co říkávám, pokud jsem ještě mezi vás jezdíval, a přece jsi se k tomuhle kroku odvážil?"

"Mám, pane Jeronyme, pannu Salomenu z duše rád!"

"Věřím, věřím, nepochybuji, i tomu dám za pravdu, že by snad ani ona tebou nepohrdla, ale ještě jsem tu také já, se mnou pak jde všechno jednání tíže a zdlouhavěji, stará hlava myslívá také zdlouhavěji, kdo zato může milý pane!"

Pan Jeronym zase svůj meč zavěsil na stěnu přímo nad lůžko.

"Řeknu ti to bez obalu, tváří ve tvář, přímo od srdce. Prokaž se mi něčím, ať to je cokoliv, žes podnikl jen jediného, pravím jen jediného skutku, buďsi pro čest tohoto našeho království, buďsi pro povznešení svého rodu vlastního, a já ani na okamžik nebudu přemýšleti, mám-li tobě dáti svou dceru za ženu či nikoliv. Přijď pane Albrechte, kdy chceš, prokaž se, a Salomena bude tvou! Zatím, chceš-li, jsi mým hostem velmi vítaným!"

Za deset minut po těchto slovech pan Pětipeský z Pálče odjížděl. Nemohl se opravdu prokázat skutkem nejnepatrnějším, kterého by podnikl za účelem, jak od něho žádal pan Jeronym, ač mu bylo skoro plných třicet let.

"I tomu žes, tatíčku odřekl?"

"Je ti snad Saluško, ostatních milejší?"

Panna Salomena zarděla se až po oči.

"Je sice spořádanější, takto bych proti němu neměl ničeho, Pětipesští jsou odjakživa dobrý, šlechetný rod, s námi vždy upřímní sousedé, umím si toho vážiti.."

"A přece jsi ho odbyl..."

"Je ti toho líto, Saluško? Já ho zavolám zpět! Otevřu okno, zahouknu, a mám ho tu okamžitě!"

Pan Jeronym začínal být nevrlým.

"Ale tohle ti ještě dopovím: Ke člověku, kterýž svůj mladý život z počátku proseděl ve školních světnicích prach polykaje, potom když čísti, psáti, počítati a trochu latině i řečtině se snad přiučí, domů jde, aby na své tvrzi od rána do večera dlouhou chvíli zíval, po lovu, když se mu udá příležitost, běhal, po sousedech, když ho zvou, jezdil, do města rozkohoutěné ševce drážditi zacházel a lid poddaný, kde a jak by mohl, týral, z poslední košile odíral a vdovího či sirotčího peníze utrácel - k tomu bych se Salomeno, co živ nehlásil!"

"A je-li otče, pan Albrecht z takových?"

"Nejedna z vlastností, o nichž jsem se zmínil, při něm, byť i nejposlednější!"

"Tak příliš přísně ho posuzuješ?"

"Však se mohl brániti a nenalezl k odpovědi vhodného slova, ani jediného! Škoda, žes nebyla přítomna."

"A což kdybych, tatíčku drahý, řekla, jinému žádnému že já zase ruky své nepodám - nikomu?"

Panna Salomena přitulila se k otci, jak uměla nejlichotivěji, ale pan Jeronym nechtěl dnes ani takovéhle lásce dětinné rozuměti.

Potom pan Jeronym vyšel ze dvora.

"Už nevíš více ničeho?"

II.

III.

"A kdyby nebyl, pane Jene?"

"Ty?"

IV.