Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Zbyněk Čáp

Pekelná volba nebes III - Nepodařená hra

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pekelná volba nebes III - Nepodařená hra

Pekelná volba nebes

Kniha třetí: Nepodařená hra

Zbyněk Čáp

Ten svět, Bewag, leží v našem vesmíru i galaxii, ale nepátrejte, kde. Jeho polohu střeží Živoucí Bůh jako nejposvátnější tabu. A má proč.

Má totiž svědomí černé jako uhel.

Narodil se jako normální člověk zdejšího lidu a řízením osudu se dostal k organizaci, jejíž práce měla onen lid ochránit před smrtí z nebes. Byla to úžasná práce, víc než by sám čekal. V jejím průběhu se nejpokročilejší věda prolnula s mystikou dávných předků. Proto se na ni soustředila pozornost mocenských skupin a projekt pronásledovaný zradou zkolaboval. V poslední chvíli, pod dopadajícími paprsky supernovy, pak zbylo jediné, šílené řešení.

Odhodit vědu a spolehnout se na to druhé řešení.

Na jeho konci byl nehmotný tvor nadaný silou nejmocnějších Bohů, mimoto také kypící oceánem planoucího vzteku. Přestože svět stále žil, on, neznalý všech okolností se rozhodl, že za záchranu nestojí. Aniž by to kdo tušil, opustil Bewag a vyrazil do hlubin kosmu hledat jiný, možná lepší.

Po dlouhém hledání nalezl Zemi, která tou dobou právě tak akorát vyhověla jeho nárokům na zázemí technologie a víry. Ujal se nad ní více či méně zjevné vlády a tento stav již trvá stovky let.

Jenomže, zatímco se Živoucí Bůh užírá zdánlivě potvrzenou představou svého selhání a nudí se při šachové hře s osudy pozemšťanů, jeho vlastní národ žije dál. První úder supernovy přežil pod již vystavěným štítem. Sebevražednou hrozbu občanské války zase odvrátilo odhalení, jaké zrady se na všech bez rozdílu dopustili nejmocnější z mocných. A konečně, myšlenky několika dříve přehlížených vědců otevřely cestu ke skutečné záchraně.

Lid Stráže vystavěl kosmické plavidlo, jakému již nikdy nebude rovno. Odletěl ve skutečné mezihvězdné Arše, doprovázen všemi živými tvory i netvory svého světa. Vydal se hledat prosperitu v míru, nyní snad již věčném.

Jenže v minulosti tohoto lidu se skrývá zločin. Zločin zrozený z hlouposti a pýchy. Zločin považovaný za blahovůli. Takový zločin před Stvořitelem neodčiní ani tisíc generací. A mír, ten by znamenal příliš velké odpuštění...

Je jen jedna lidská mysl napříč všehomírem, lhostejno k tělu, němž našla dech...

H' Onote Derai, Ke Hanu Oso

Říkali mu Hiris Ajah z rodu To's. Vrbový olejíček v prastarém jazyce těch, na které se jenom vzpomíná. Nejvyšší čas, aby toto dětské jméno odložil. Vždyť mu již před časem bylo pětadvacet, věk, kdy si každý dospívající Strážce volí jméno a cestu, na níž ho bude doprovázet. Jenže obřad volby jména vyžadoval přítomnost celé rodiny a to se ve velmi zaneprázdněném klanu To's nestávalo tak často. Přesto se krátce před svátkem Mirdiagadah rodina po dlouhých přípravách sešla a obřad pojmenování nejmladšího člena mohl začít. Úderem desáté hodiny po rozednění se všichni odebrali k oltáříku Pána Gao a Paní Mirdie, u něhož služebníci nachystali vše potřebné, hraničku s obětí zejména.

Hiris naposledy obhlédl domácí kapli, jakoby už nikdy neměla být stejná. Pak se uklonil shromážděným příbuzným a poklekl k zápalnému prkénku. Použít v této situaci zapalovač by bylo rouháním. Chopil se tedy luku, nasadil na prkénko vřeteno i přítlačný kámen a vřeteno roztočil. Do suchého troudu pod ním začaly brzy padat žhnoucí piliny. Když se z hromádky vylinul proužek dýmu, opatrně do ní zafoukal a vyhnal ven skutečný plamének. Zapálil jím pochodeň a s ní ve vznešené paži přistoupil k hraničce s obětí. Jakmile kadidlem nasycený svitek Věnování naplnil vzduch v kapli svou vůní, uklonil se Hiris opět rodině a schoulil se před oltářem bohů.

Otec důstojně uchopil obušek a udeřil do velkého gongu. Jednou, podruhé, potřetí... Jenom co chvějivé dunění umlklo, otevřeli strýcové Kinadar a Mihuti dvířka v oltáři a odhalili vzkaznici předků, několik polic rozdělených do přihrádek. Její zdobení vytvářelo iluzi éry Thana. Ale přestože to byl nesmysl, skutečné artefakty zahynuly se Svatým Bewagem, planetou předků, sama tahle napodobovací snaha stačila na určení času. Tisíc dvě sta let podle starého počítání byl důstojný věk i pro napodobeninu.

Pryč s takovými zbytečnými myšlenkami. Do kaple vstoupilo dítě. Odejde z ní mladý muž a na to je potřeba se soustředit.

"Povstaň, Bezejmenný," oslovil otec Hirise. "Povstaň," zopakoval, "a požádej naše ctihodné předky o radu. Jaké jméno ti pomohou zvolit?"

Hiris přistoupil k oltáři. Dědictví myšlenek předků zasloužilo úctu, nemohl výběr uspěchat. Sáhl po svitku, který mu napříč věkem věnoval Isam T' Hor. Velitel bitevní lodi Kona Da' Ar, hrdina první kerkské války. Zvolna ho rozbalil. Velmi opatrně. Svitek byl ze skutečné guhutí kůže, rodina by si přece nemohla zadat a použít na vznešený účel obyčejnou papírovinu, nebo dokonce plast, ale tím větší opatrnost vyžadoval.

Zemřít za vlast dokáže každý hlupák. Nová Strážnice potřebuje ty ostatní.

Nová Strážnice? Prapředek byl přeci jenom voják. Vzdělanec by použil jméno z řeči pradávných, jméno Bewagasar. Snad to byla tahle hrubost, až neúcta k tradici, která Hirise odradila. Smotal poselství a vrátil ho zpět. Vybral si další, vzkaz učené paní Mian. Ale než ho stihl rozvinout, ozvalo se za dveřmi dupání a hlasitý hovor. Rušitelé se chvíli dohadovali, pak se dveře rozevřely a do kaple vstoupil velitel stráže. Přistoupil na dva kroky k otci a řekl. "Vznešený... Tisíckrát se omlouvám za rušení obřadu. Ale přináším špatné zprávy. Vláda si žádá vaši přítomnost. Před hodinou přiletěla flotila tisíce kerkanských lodí k planetě Iham a vyhladila ji. Sedmá a osmá svazová flotila se jim postavily do cesty a zadržují je, ale úder je silný."

Otec švihl ocasem, ale to byl jediný znak hněvu. "Rozumím," řekl bezvýrazně. "Vyřiďte poslu, že se dostavím hned, jakmile dokončíme obřad."

"Vznešený pane, ale v této situaci..." pokoušel se důstojník o marné námitky.

"Má přítomnost v této chvíli nic nezlepší," řekl s náznakem stoupající nedůtklivosti pan To's. "Ale kdyby nás nepřítel smetl, neodpustil by si, že můj syn zemřel jako bezejmenný. Obřad bude pokračovat."

"Obřad nebude dlouhý," vykřikl Hiris. "Volím své jméno a osud právě teď. Budu se jmenovat Tananzu." Tananzu... Zlatý písek. První město Strážců, vybojované na Mořských lidech, na národu Homam. Boj. A svoboda po celých věcích nedůstojné podřízenosti hraničící s otroctvím. Od té doby se lidé Bewagi, Strážci, nikdy nesklonili před cizincem. Neskloní se ani teď, ani příště. "Budu se jmenovat Tananzu a budu následovat cestu předka Isama T' Hor. Vstoupím do svazového námořnictva!"

* * *

Podle učení moudrého mistra H' Onote Derai nezáleží na tom, v jakém těle se vyskytuje tvůrčí inteligence. Vždy si zaslouží označení člověk. Lidé rasy Kerk tento pojem napnuli na maximum. Podobní neobvykle velkému hmyzu, s těžce pancéřovanými těly a osmi kloubnatými končetinami, objevili se zhruba sto starých let po příletu lidí Stráže do této části vesmíru.

Lépe řečeno, neobjevili. Dali o sobě vědět. Rasa obývala zhruba sto hvězdných systémů, ale jejich lodě i základny spolu komunikovaly jenom na úzce směřovaných, prakticky nezachytitelných kanálech. Když se však kolonizační lodě Nové Strážnice, Bewagasaru, příliš těsně přiblížily k jejich světům, ukázaly se kerkanské lodi jako černé stíny a zatlačily je zpět. Jakousi šťastnou náhodou se to obešlo bez významnějších incidentů a po zhruba dvě sta starých let panovalo období studené tolerance.

Pak se však napříč kerkskými světy začalo šířit nové učení, vykládané mocným prorokem Trrr T' T' T'kat. Jeho klan zbohatl na obchodech s Bewagasarským svazem a on jako obchodník měl také příležitost poznat Strážce a jejich světy ze všech stran. Bylo otázkou pro Bohy, proč se mu tak znelíbili. Stačilo několik let a nebylo Kerkana, který by při spatření člověka stráže nezačal pištět, vrzat a klepat posvátnou mantru, že není člověka krom Kerkana a Strážce je dílo temné strany vesmíru, s nímž přichází smrt a zatracení. Logikou se prorok nezatěžoval. Vetřelce přineslo světlo vraždící hvězdy, jsou tedy s ní spojeni a dříve nebo později se projeví.

Bude lepší tomu předejít...

* * *

Meha Da'ar nebyla žádný drobeček. Dvě míle dlouhá, se standardní posádkou tří set šedesáti lidí, vybavená čtyřiceti urychlovači plasmy a nespočetným množstvím slabších zbraní. V předešlé válce, druhé v dějinách po Velkém útěku, za ní zůstalo devadesát vraků plných osminohých mrtvol. Ale během příměří Kerkané nespali a nové střety byly mnohem tvrdší. Jednou tak nositelku slavných tradic spasil jen kvapný útěk v poslední chvíli a na základnu se vrátila se sotva pětinou posádky. Velení poděkovalo přeživším za záchranu lodi a přesunulo je do záloh, aby se podíleli na výcviku svých nových spolubojovníků.

Mezi těmi nově příchozími byl i Tananzu To's. Mládenec z velmi urozené rodiny, absolvent Raovy akademie. Předurčený k velení. Ale v této chvíli pouhý mladší poručík, vychovatel nejnižších technických kádrů. Velitel výcviku, kapitán Hanar, ho musel na skutečné postavení několikrát upozornit a tím se mezi nimi rozhořela tajná osobní válka.

Válečný hrdina Hanar, zachránce lodi, proti snaživému mladému důstojníkovi dychtivému vyššího postavení. Dlouho setrvávali v obrazných zákopech. Nikdo nemohl říct, že by nad druhým výrazně vítězil a posádka se potají sázela, kdy začnou létat šupiny. Ale pak rozhodla sama válka, nejpřísnější soudce.

Výcvik spěl rychle k vyvrcholení, jímž bude návrat lodi do služby. Ale k tomu, aby v ní dlouho vytrvala, musela posádka poznat ještě jedno. Loď je chrání před vražedným vlivem kosmu samotného i před snažením nepřátel. Zaslouží si, pokud je toho všeho příliš, aby ji posádka dostala do bezpečí. Ostatně, sebe také.

Meha Da 'ar se skryla v prázdné neutrální oblasti a nastalo peklo. Cvičí se útěk ze ztraceného boje!

Jedenkrát.

Podruhé.

A znovu.

A ještě jednou. Válka není dětská hra.

Každý tedy čeká klid a mír? Optimální chvíle na šok...

Nemálo lidí se na mladého důstojníka podrážděně otočilo, ale protestovat si z pozice funkce dovolil jediný z nich. Starší inženýr Seva'k, dozorčí bitvy: "Co si to dovolujete, poručíku! Překračujete své povinnosti!"