Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ludwig von Mises

Byrokracie

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Byrokracie

Byrokracie

Ludwig von Mises

LIBERÁLNÍ INSTITUT

děkuje za podporu tohoto projektu

Liberty Fund

LUDWIG VON MISES

Byrokracie

Praha 2002

Překlad z anglického originálu Bureaucracy, Center for Futures Education, 1983 [1969, 1944].

Vydal: Liberální institut, Spálená 51, 110 00 Praha 1

jako svou 44. publikaci

Český překlad: Tereza Urbanová (vedoucí překladatelského týmu, souhrnná revize textu)

(Na překladu se dále podíleli: Lenka Buňatová , Miloš Ducheček, Ivan Fritz, Daniela Kratochvílová, Bronislava Kumpeová, Lucie Machová, Miroslav Němec, Simona Oberreiterová, Libuše Princová, Josef Šíma, Ondřej Šulc, Petr Vymětal)

Překlad dodatku: Štefan Paluba (část I), Alena Benešová (část II),

Petr Mach (část III)

Česká předmluva: Josef Šíma

Rejstřík zpracovala: Tereza Urbanová

Odborná korektura: Josef Šíma

Jazyková korektura: Ivana Mergerová, Zdeňka Talábová

Sazba a grafická úprava: Proxima Studio s. r. o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3 Obálka: Daniel Purmann

ISBN 80–86389–22-7

MOC ARGUMENTŮ PROTI ARGUMENTU MOCI

Ludwig von Mises na „politickém trhu“

nnn

Josef Šíma

„Kdo není schopen svým spoluobčanům sloužit, ten se jim snaží vládnout.“
Ludwig von Mises

Ludwig von Mises (1881–1973) patří mezi největší světové eko nomy. V roce 1920 ve svém slavném článku „Ekonomická kal kulace v socia li s ti ckém společenství“[1] teoreticky zdůvodnil, proč nutně musí dojít k rozvratu hospodářství socialis ti ckých ekonomik a proč obyvatelstvo zemí, které se vydají na cestu socialistického experimentu, skončí v chudobě. V roce 1924, když mu bylo nabídnuto místo v představenstvu jedné z největších evropských bank – banky Creditanstalt, odmítl se slovy: „Ne chci, aby moje jméno bylo spjato s krachem této banky.“ Věděl totiž, díky vlastní originální teorii hospodářského cyklu, jak do padá hospodářství, které je inflační po liti kou centrální banky hnáno do umělého boomu, a byl proto schopen předpovědět pří chod velké hospodářské krize v době, kdy – stejně jako v 90. letech, ale i dnes – se většina ekonomů rozplývala nad stabi li tou a prosperitou, kterou centrální b an ka zajišťuje.[2] V době, kdy té-

měř všichni autoři odsuzují principy laissez faire klasického li beralismu a hledají přinejlepším třetí cestu mezi kapitalismem a socialismem, píše Mises monografii Liberalismus[3], osamoceně hájí principy svobody a ukazuje jejich aplikaci na široké spektrum společenských aktivit – ukazuje na nenávist a nepřátelství, které pošlapání liberálních zásad vytváří mezi národy, odhaluje skrytý socialismus v dílech „liberálních“ myslitelů včele s J. S. Millem a také ukazuje na nemožnost existence stabilní „třetí cesty“. V době, kdy autoři hlavních učebnic ekonomie koketují se socialismem a opěvují úspěchy plánování v Sovětském svazu[4], píše jedno z nejucelenějších pojednání o ekonomii „v širších souvislostech“, které kdy spatřilo světlo světa – Human Action. V době, kdy metodology věd svedlo „kouzlo“ pozitivismu, rozvíjí a dále upřesňuje apriorní zakotvení ekonomické vědy.[5] Mises neplul s proudem – byl ryzí vědec usilující o poznání pravdy bez ohledu na módní podobu otevřeného, či skrytého socialismu a socialistické propagandy, jež ovládala jeho dobu.

Proti veškeré této šílené agitaci existuje jen jedna dostupná zbraň: rozum. Pouhý zdravý rozum stačí k tomu, aby zabránil člověku propadnout klamným představám a prázdným frázím. (str. 154)

Touto nadčasovou tezí Mises končí knihu, již právě držíte v ruce; knihu, která navzdory své útlosti a „populárnosti“ představuje jeho další primát. Knihu Byrokracie Mises vydává v roce 1944. Tato doba se vyznačuje tím, že poté, co ekonomové ve své většině zavrhli laissez faire a vyslovili se pro aktivní politiku státu, [6] začali z jakéhosi důvodu předpokládat, že vláda bude konat dobro a zjedná nápravu všech nepříznivých jevů (zabrání hospodářským krizím, odstraní nezaměstnanost...) – bude se jednat, jak říkával Keynes, o „vládu ekonomické aristokracie“. Mises ale na rozdíl od těchto lidí znal ekonomii a věděl, že ekonomie je vědou o lidském jednání. Jeho praxeologie, která v sobě zahrnovala i ekonomii, nebyla pouze o dělnících či o kapitalistech, ani výlučně o lidech v nestátním sektoru. Předmětem jejího zkoumání byli všichni lidé, tedy včetně úředníků, politiků a ministrů. Mises proto nemusel, tak jako o mnoho let později činili ti lepší z mainstreamových ekonomů, doplňovat analýzu chování lidí na trhu o speciální pohled na jednání v politice. Analýza povahy politických vztahů byla logickou součástí Misesovy praxeologie – ekonomie. Ekonomie je zde, aby nám vysvětlila, zda jisté opatření povede k bohatství, či chudobě, aby ukázala, zda předkládaná politika bude mít následky, jež se od ní čekají. Pouze dobrý úmysl (je-li vůbec dobrý) nestačí. Ekonomické zákony platí stále bez ohledu na barvitost rétoriky, která dané opatření doprovází, a předpokládat konání dobra je neuvěřitelně naivní.

Ekonomie nám umožňuje zachovat si celistvý obrázek o vzájemných společenských souvislostech. Mises dobře věděl, že samotná byrokratizace s sebou nese jisté problémy (a přesto byro kratickou správu jistých oblastí – např. policie – považoval za nutnou). Uvědomoval si však také, že jakmile se byrokratizace dále rozšiřuje, stává se sama zdrojem své další expanze. Byrokrat totiž nemá nástroj, který by mu umožnil poznat, zda svou aktivitou bohatství tvoří, nebo jím plýtvá. Argument o nemožnosti racio nální ekonomické kalkulace za socialismu zde ukazuje svou platnost v oblasti analýzy byrokracie. Jak poeticky vysvětluje Mises:

Podnikateli v kapitalistické společnosti vydává výrobní faktor prostřednictvím své ceny varování: Nedotýkej se mě, jsem vyčleněn pro uspokojení jiných, naléhavějších potřeb. Ale v socialismu jsou tyto výrobní faktory němé. (str. 61)

Jelikož byrokrat své služby neprodává, a neví proto nic o tom, zda vůbec prospívá ostatním lidem (zda jim nebere víc, než dá vá), je připraven o měřítko své užitečnosti ve vztahu k aktivitám ostatních lidí. Ztrácí tolik důležitou vazbu na zbytek společnos ti. Je sám a neví – nemůže vědět, co má dělat, aby neškodil. Ne může pracovat tak, aby neplýtval. Chybí-li mu vazba na ostatní společenské procesy, soustřeďuje se na svůj malý výsek světa a nezajímá se o zbytek. Snaží se hledat problémy ve svém poli zájmu a těm se věnovat. Pakliže je řeší, řeší je izolovaně (a nikdy nemůže jinak). Jelikož neví a nestará se o to, jaké ztráty působí, když využívá zdroje z donucení odevzdané lidmi ve formě da ní, neví nic o nákladech své činnosti. Problém v jeho očích vy padá následovně: V odvětví X je potřeba zvýšit výdaje na službu Y. Je na mně, abych to zajistil. Řešení těchto problémů úředníky je univerzální – více peněz, které z rozpočtu utratí. [7] V této situaci

ale úředník nemůže konat dobro, i kdyby chtěl! Jak může ekonom něco takového předpokládat! Mises, na rozdíl od zaslepených obhájců státních zásahů, předpověděl, co v této situaci nastane.

Podrobné zkoumání takové politiky z hlediska ekonomické teorie musí nutně prokázat její bezvýslednost. Z tohoto důvodu je ekonomie byrokraty tabuizována. Naproti tomu vlády požadují takové specialisty, kteří své bádání omezí na úzkou sféru, aniž by se starali o další souvislosti té které politiky. Teoretik trhu práce se zabývá pouze bezprostředními výsledky politiky zaměstnanosti, teoretik v oblasti zemědělství zase jenom navýšením zemědělských cen. Oba dva sledují problematiku pouze ze zorného úhlu té zájmové skupiny, která bude z daných opatření bezprostředně těžit, a nedbají celkových společenských dopadů. Nejsou ekonomové, ale vykladači státních aktivit v rámci jednotlivého úseku státní správy.

Pod vlivem zásahů vlády do soukromého podnikání se jednotnost vládní politiky už dávno rozpadla do špatně sladěných částí. Pryč jsou dny, kdy bylo ještě možné o nějaké vládní politice hovořit. Ve většině zemí dnes každé ministerstvo sleduje jiné cíle a brání tak jiným ministerstvům v jejich snahách. Ministerstvo práce se domáhá vyšších mzdových sazeb a nižších životních nákladů. Ministerstvo zemědělství téže vlády však usiluje o vyšší ceny potravin a ministerstvo obchodu se pokouší ceny tuzemského zboží prostřednictvím cel zvednout. Některé úřady potírají monopoly, jiné úřady jsou posedlé tím, aby pomocí cel, patentů a jiných prostředků vytvořily podmínky, které jsou pro vznik monopolu potřebné Každý úřad se přitom zaštiťuje názory expertů se specializací v daných oborech. (str. 115–116)

Jak snadné je říci: Sem trh nepatří, tady je třeba uspokojovat důležité lidské potřeby. Ty zajistí stát! Trh ale není zdivočelé zví ře, které ze všeho nejraději připravuje lidi o práci a plodí chu dobu. Trh je pouhým označením pro mírumilovné dobrovol né aktivity lidí, kteří vzájemně směňují plody své práce, aby si spoluprací pomohli uspokojit více svých potřeb. Tato spo lupráce dává vzniknout penězům a cenám, které slaďují veš keré lidské aktivity takovým způsobem, že omezují plýtvání. Nevládne-li někde trh, pak tam nevládne dobrovolnost, ale donucení, a následkem toho neexistují ceny, a proto dochází k plýtvání a chaosu. Hospodářství se rozpadá na oblasti, kde nevládne trh – moderními příklady jsou zdravotnictví, školství, silnice atd., tedy oblasti, kam údajně trh nepatří. Mise-sův argument o nemožnosti kalkulace se zde vynořuje na povrch a čeká na vyřešení. Kdo chce obhajovat byrokratické řízení namísto trhu, musí se s ním vypořádat.

Všem odborníkům, ať již podnikatelům či ostatním, je zcela jasné, že jsou závislí na přáních spotřebitelů. Každodenní zkušenost je učí, že v kapitalismu je jejich hlavní úlohou sloužit zákazníkům. Takoví specialisté, kteří základní společenské otázky opomíjejí, cítí tako vé „nevolnictví“ jako ponižování a chtějí být osvobo zeni. Vzpoury vyvolané takovýmito prostoduchými experty jsou jednou z největších sil, které pohání vše obecnou byrokratizaci kupředu. (str. 120)

V zestátněných systémech se totiž problémy budou množit. Jak jsme řekli, dobrý úmysl nestačí, je potřeba, aby se v jednotlivých odvětvích neplýtvalo a aby existovala možnost porov nání naléhavosti potřeb v jiných odvětvích. To však bez cen není možné. Proto se bude dále plýtvat a problémy se budou řešit stále většími výdaji z veřejných rozpočtů To se však po stupně začne líbit podnikům, které se stanou součástí státního byrokratického systému, jelikož budou žít ze státních zakázek

v prostředí, kde neexistuje trh – tedy konkurence a tlak na zvyšování kvality a snižování nákladů. Samy tyto skupiny začnou požadovat další a další regulaci.

Charakteristickým rysem nynější politiky je t re nd k nahrazení svobodného podnikání vládní re gulací. Vlivné politické strany a zájmové skupiny v rozsáhlé míře žádají státní regulaci všech ekonomických aktivit, úplné vládní plánování a zestátnění podnikání. Jejich cílem je plná vládní kontrola vzdělávání a socializace zdravotnictví Neexistuje sféra lidské činnosti, kterou by nebyli připraveni podřídit autoritativní kontrole. V jejich očích je státní re gulace všelékem na jakoukoli nemoc. (str. 36)

Tím státní, případně státem regulovaný sektor roste. Inhe rentní problém byrokracie začíná vytvářet podmínky k dalšímu zvýšení byrokratizace. Firmy začínají volat po státní regulaci a mnohdy také po vyšších daních, clech apod.

Daň z příjmu jim zabraňuje nahromadit více kapitálu, zatímco začátečníkovi brání nahromadit vůbec nějaký kapitál. Je tedy odsouzen k tomu, být vždy jen malým podnikatelem. Velké firmy jsou tak chráněny proti nebezpečí, které hrozí ze strany vynalézavých začátečníků. Nejsou ohrožovány konkurencí. (str. 46)

Tím se však podnikání dále dostává do područí byrokratického managementu. Finanční úřady začínají rozhodovat o tom, co jsou oprávněné náklady, [8] podniky se začínají starat

více o to, aby si zajistily přízeň státních úředníků, než o zákazníka, a jmenují na nejvyšší posty osoby spřízněné s lidmi u moci, kteří zase přinášejí svou špetku byrokratismu do soukromých firem. [9] Čím více lidí se do těchto vztahů zapojuje, tím silněji začíná ve společnosti převažovat byrokratické myšlení, a tím více sílí moc státu. A situace se zhoršuje. Stále je tu totiž proces, pomocí něhož jsou voleni vládci – dnes je jím demokracie.

Byrokrat není jenom zaměstnancem státu. Na základě demokratické ústavy je současně voličem a jako takový součástí státu, tedy svého zaměstnavatele. Nachází se ve zvláštní situaci: je jak zaměstnavatelem, tak i zaměstnancem. A jeho finanční zájem jakožto zaměstnance převyšuje jeho zájem jakožto zaměstnavatele, neboť mnohem více peněz z veřejných zdrojů pobírá, než kolika sám na daních přispívá.

Tento zdvojený vztah se stává tím významnější, čím více lidí se na výplatní listině státu nachází. Byrokrat jako volič usiluje mnohem více o zvýšení platu než o udržení vyrovnaného státního rozpočtu. Jeho hlavní snahou je co možná nejvíce nafouknout objemy výplat... Žádná zastupitelská demokracie ne- může obstát, jestliže velká část voličů stojí na výplatní listině státu. Jestliže se poslanci nepovažují více za věrné zmocněnce daňových poplatníků, nýbrž za představitele příjemců platů, mezd, subvencí, podpor v nezaměstnanosti a jiných dobrodiní z daňového hrnce, pak je s demokracií amen. (str. 111–112)

V co se nám přetvořil onen zbožštělý stát, který má napravovat „selhání trhu“, „dolaďovat ekonomiku“...., jak to navr hují Misesovi kolegové – uznávaní a oslavovaní profesoři ekonomie? V co se proměnily jejich zářné zítřky, které jejich „ekonomická aristokracie“ měla zařídit? Mises svou logickou a srozumitelnou analýzou ukazuje, že se jednalo od samotného počátku o utopii, která si nezadá s utopií marxistickou. Intervencionismus a státní regulace nenastolí řád – stejně jako jej nemůže nastolit přímý socialismus. Nastolují pouze „plánovaný chaos“. Vidíme, že jsme se ocitli v systému, který sám dále degeneruje. Státní úředníci požadují další regulace, firmy při svém srůstání se státem volají po nových regulacích, voliči chtějí větší přerozdělování a usilují o zaměstnání ve státní správě, sociální dávky apod. Politici jejich požadavkům rádi vyhoví. [10] Nade vším trůní „sektoroví experti“, kteří trousí rady o nutnosti „stabilizační“ politiky v zemědělství i průmyslu, o potřebě vyjmout zdravotnictví a výstavbu bytů z působnosti trhu, obhajují státní dotace při zakládání podniků a přesvědčují veřejnost o nutnosti boje monopolní centrální banky proti inflaci regulací úrokových měr a tištěním peněz. Vzdělávací systém, který vybavuje studenty poznatky o světě, v němž žijí, jim neukazuje alternativu. Je totiž také v rukou byrokratů – centrálně řízen a financován. Byrokraté dobře znají jeho význam. „Univerzity dláždily diktátorům cestu“ (str. 118), podotýká Mises.

Kruh se uzavřel. Společnost se zcela byrokratizuje. Motivace uvnitř tohoto systému jsou nastaveny tak, že obrat k lepšímu nelze očekávat. Od občanů přes firmy k demokratickému politickému systému – vše jen plodí další a další státní regulaci. Tak končí svět na doporučení profesorů ekonomie, kteří Misese označovali za doktrináře. Smutná podívaná.

MISES a TEORIE veřejné VOLBY

Ve světle těchto „novátorských“ myšlenek jsou ostatní analýzy zájmových skupin, hlasování, veřejných financí, které do velkých detailů teoretici veřejné volby rozpracovali, pouhými nevýznamnými technikáliemi. Důležité již bylo vyřčeno: stát je firma, politika je trh. Co si může státní úředník a jakýkoli etatista, který se snaží obhájit své místo ve státní mašinerii, více přát. „Radikální liberální ekonomové“ vše řekli za něj. Jakoukoli pravomoc, kterou se mu podaří jakýmkoli způsobem uchvátit (začne regulovat nájemné, znárodní banku, zmonopolizuje měnu, zvýší daně atd.), lze označit za „produkt trhu“, tj. to, co si lidé přáli. Vždyť přece daný znárodňovací dekret odhlasovali demokraticky poslanci v parlamentu, tj. jednalo se o výsledek vzniklý na politickém trhu, což znamená, že šlo o svobodnou vůli lidí. Jestliže je totiž všechno trh („ekonomický“ nebo „politický“), pak i jakékoli opatření je produktem trhu. Jakoukoli existující situaci je možné označit za to, co si lidé přáli![12] Jinými slovy, každý úředník je přesně na tom místě,