Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Stratení

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Stratení

Stratení

Ondrej Trepáč

Loď sa bezmocne zmietala a stonala. Obrovské vlny sa s ňou pohrávali ako s hračkou a hádzali ju zo strany na stranu. Prúdy vody zalievali palubu tak, že sa na nej nebolo možné udržať. Kormidlo nebolo nič platné, veľké lopatkové kolesá po bokoch nezaberali a len sa voľne otáčali, jediná plachta na vrchole hlavného sťažňa bola potrhaná na franforce. Ešte šťastie, že ostatné posádka stihla skasať a uchrániť tak pred zničením. Sťažne boli pevné a kapitán nemal strach, že ich besniaci vetrisko poláme. Jednu plachtu obetovať mohol.

Ale v posledných chvíľach to vyzeralo tak, že bude musieť obetovať celú loď aj so všetkými na palube. Námorníci, otroci i desiati cestujúci sa chystali na najhoršie - na neodvratné stroskotanie a potopenie. Navyše, netušili kde vlastne sú. Búrka ich za tri dni a dve noci zahnala poriadne ďaleko od kurzu a odnášala ich kamsi do neznáma.

Tí desiati cestujúci neboli len tak hocikto a kapitán sa o nich bál možno ešte viac ako o seba a svoju posádku. Nemohol si dovoliť stratiť ich, ale proti neskutočnej sile mora ani on nič nezmohol. A poručík Irhan, veliteľ svorky Krvavých psov to vedel veľmi dobre. Sám bol kedysi námorníkom. Cítil, že búrka nielenže nepoľavuje, ba práve naopak silnie. A hoci loď bola dobrá, pevne stavaná, takýto nápor nemohla vydržať. Preto dal už pred niekoľkými hodinami svojim deviatim mužom príkaz pripraviť sa na blízke stroskotanie. Všetci vedeli, čo majú robiť. Každý z nich, skôr ako sa stal príslušníkom elitného vojska, slúžil u námornej pechoty. Mali pripravené veľké kusy hrubých dosiek z korkovej kôry, zbrane a zbroj si zabalili do kusa mastnej kože a teraz polonahí, jeden k druhému priviazaní pevnými lanami, čakali v podpalubí na povel vybehnúť na palubu a skočiť do zúriaceho živlu. Poručík im ešte vydával posledné rozkazy, ale sotva ho počuli, pretože rachot hromov splýval do jedného príšerného dunivého zvuku prehlušujúceho každý ľudský hlas.

Mali strach. Každý z nich ho mal a nesnažili sa to ani zakrývať. Všetci síce absolvovali náročný výcvik na prežitie na mori, ale cítili, že proti tejto búrke šancu nemajú. More bolo v týchto končinách síce dosť teplé, ale vlny ich skôr či neskôr zahubia. Predstava, že skončia kdesi na dne mokrého jňhrobu ich desila viac než možnosť, že padnú v boji. Tá ich totiž nedesila vôbec, ba práve naopak, bola pre nich príťažlivá.

Zrazu Irhan pocítil na ramene dotyk cudzej ruky. Prudko sa otočil a zbadal Moskata, kapitána lode. Voda mu stekala po celom tele a v očiach mal úžas.

" Zééém!" - zvolal z celej sily aby prekričal dunenie hromu. - "Zééém na obzorééééé!"

" Všetci na palubúúúúúú!" - zavelil Irhan a desiati muži so psími hlavami na predlaktiach vybehli po rebríku. Ocitli sa uprostred neskrotného živlu, ale i cez prúdy vody, ktorá im zalievala tváre a oslepovala oči, videli vo svetle bleskov obrys veľkého kusa zeme. Loď sa hnala priamo k nemu a nikto na nej nepoznal nijaký spôsob, ako tomu zabrániť...

***

Sarandib sedel za svojím stolom vo veliteľskej miestnosti a mlčky hľadel na opálový zvon. Akoby ten drobný predmet hypnotizoval očami, akoby sa ho snažil nejako uprosiť, aby sa konečne znovu rozžiaril, a aby z neho zaznel známy hlas. Ale nič sa nedialo. Už dobrých desať, možno dvanásť hodín.

Nebol v miestnosti jediný. Sedelo tam s ním ešte niekoľko mužov a všetci prežívali rovnaké obavy ako on. Všetkým behala hlavou tá istá myšlienka, nech sa ju akokoľvek úporne snažili zaháňať. Nedala sa.

" Sarandib!" - prerušil dusné ticho Veliteľ Harty.

" Áno?"

" Myslím, že teraz nemá význam tu sedieť. Mali by sme si ísť odpočinúť. Nechaj tu niekoho na stráži a keby niečo, dá nám vedieť."

" Nie!" - zvolal komandant Krvavých psov a postavil sa. - " Nie! Sú to moji chlapci a ja sa odtiaľto nepohnem dovtedy, kým sa mi Irhan znovu neozve."

" Obávam sa, že sme ich stratili."

" Tomu neverím! Boli to najlepší..."

" Ani tí najlepší nezmôžu nič proti kardaskému uragánu. Neodolá mu nijaká loď. Zmier sa s tým!"

" Príliš rýchlo ich odpisuješ!"

" Možno, ale je podľa teba ešte nejaká nádej?"

" Nádej umiera až po mne! Ja svojich chlapcov nikdy neopustím."

" A čo chceš teraz pre nich urobiť?"

" Pôjdem si po nich, hoci aj na druhú stranu planéty! Hneď ráno vyrazím do Sargesu a zorganizujem záchrannú výpravu. A nevrátim sa z nej dokiaľ ich nenájdem. Živých či mŕtvych!"

" Kde ich chceš hľadať?"

" To je jedno..." - Sarandib nedokončil, pretože zrazu ku stolu pristúpil čarodejník Melanthius a ukázal rukou na veľkú mapu Kardaského oceánu ležiacu na stole. Ten oceán sa rozkladal ďaleko na juh od Kanu a bol obrovský. Taký obrovský, že ani tí najodvážnejší námorníci sa ho neodvážili preplávať celý. Nik netušil, kde je jeho opačný breh ani čo je na ňom. Preto ani nebol na mape zakreslený. Ešte sa k nemu nikto nedostal, aby ho zmapoval.

" Myslím, že to nie je celkom jedno. Pozri sem! Máme tu tri body, ktoré som lokalizoval ako miesta, odkiaľ sa Irhan ozýval. Idú pomerne po priamke. Je celkom zrejmé, že búrka ich nesie na juhovýchod."

" Lenže tam nič nie je!"

" A možno áno, ale nevieme o tom! To, že na mape je prázdne miesto, nemusí znamenať, že tam nič nie je."

" O čo ti ide?"

" Mám doma jednu inú mapu tohto oceánu a na nej je vyznačené jedno miesto, vlastne celá dosť veľká oblasť. Nachádza priamo v smere, kam búrka nesie loď s našou svorkou na palube. Problém je, že ani tá oblasť nie je zmapovaná, hoci je pomerne blízko. Nikto sa do nej neodvažuje. Je totiž pod Ochranou!"

Posledné Melanthiovo slovo zapôsobilo na prítomných ako ľadová sprcha. Doslova ožili, ale nebolo to od radosti. Skôr naopak. Aj Sarandib si znovu sadol na stoličku a ponoril tvár do dlaní.

Sarandib na Melanthia prekvapene pozrel.

" To hovoríš vážne?"

" Je teda šanca, že sa zachránili?"

" Prečo?"

" Odvážne, ale v tejto chvíli asi jediná šanca."

***

***

***

***

***

***

***

***

K O N I E C

19