Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jiří Sedláček

Příběh nadějného malíře

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Příběh nadějného malíře

Příběh nadějného malíře

Jiří Sedláček

S Petrem jsem se seznámil na Nový rok, na jakési bizarní slavnosti, která se odehrávala v jedné z městských ulic. Nevím, zda ta ulice byla vystavena přímo pro slavnostní účely - nikdy potom jsem jí již nenavštívil a ani už o ní neslyšel - ale mnohé tomu napovídalo. Skládala se z mnoha domů nejrůznějších výšek, šířek a barev, propojených mezi sebou bezpočtem dveří, dlouhých sálů a bran, chodeb zkrabatělých bezpočtem schodišť, po kterých se vystupovalo na balkony a střechy. Domy byly postaveny tak, že slavnost mohla probíhat ve všech domech naráz, hosté mohli přecházet z jednoho domu do druhého a přitom zůstávali v přepychu, aniž museli vycházet na mrazivou ulici.

Vstoupil jsem tam a ocitl se uvnitř divoké vřavy, v bezpočtu her, třeskuté hudby, smíchu a tance, v pestrém gejzíru gest.

Procházel jsem jednotlivými sály, vystupoval vzhůru a zase klesal dolů k nejrůznějším zábavám, ale ani u jedné jsem se dlouho nezdržel. Šel jsem stále vpřed, prodíral se čím dál hlouběji do té obrovské stavby a rozhlížel se kolem sebe.

Hledal jsem zajímavé tváře, které bych mohl zobrazit na svých obrazech, hledal jsem vzrušení a nové známosti. V barech a v tanečních sálech jsem navazoval krátká, letmá přátelství s uřícenými tanečními páry a s hosty sedícími zamyšleně u sklenky vína, splétal s nimi vteřinové rozhovory a spěchal zase dál.

Všem jsem se představoval jako malíř a zdvořile se ptal, zda si přejí být ode mě portrétováni. Většina z nich souhlasila, někteří z nich tak překotně, až mě to překvapilo. Byl jsem šťastný a na všechny strany rozdával své navštívenky. Všichni mě přijímali, jakoby v tu chvíli odhodili svou nepřístupnost a jen pro ten večer byli otevření, jak jen to bylo možné.

V této překotné cestě, která se více než čemukoliv jinému podobala prudkému tanci a nehoráznému pitvoření, jsem se seznámil u jednoho z barů s tlupou obstarožních důstojníků chřestících metály. S nimi jsem pak táhl z jednoho sálu do druhého a líčil jim přitom, jak je namaluji. Měl jsem velkolepou představu jejich obrazu, monumentálního plátna, aby se na něj všichni vešli a seděli přitom na vzpínajících se koních, jako vojevůdci před bitvou. Líbilo se jim to, kupovali mi víno a ptali se, kdy mají přijít sedět modelem a mají-li také sebou přivést své koně.

Pak však, v jakémsi nestřeženém okamžiku, jsem své společníky ztratil a znovu se ocitl sám. Bloudil jsem sály a hledal je a přitom sestoupil do sklepů těch mnoha domů, kde vládlo prázdno a chlad. V záři rozestavených svítilen se tam proplétaly řady mohutných sloupů, vytesaných ze žulového kamene a pokrytých starobylými erby a znaky. Podle nich se zdálo, že celé podzemí je starší než stavby nahoře, že je pozůstatkem nějakých dávnějších budov, které již zanikly. Se zájmem jsem obcházel kolem sloupů a snažil se rozluštit tvary a smysly jednotlivých erbů.

Zašel jsem přitom hluboko do sklepení, do rozlehlých podzemních křídel a kolonád plných strnulého, zatuchlého vzduchu. Tam jsem ke svému údivu narazil na mladého muže, oděného do drahého obleku, který se zřejmě tak jako já nechal unést starobylostí těchto památek a se zaujetím je zkoumal.

Dali jsme se do řeči a zvolna v tom podivném prostředí zapředli hovor, vyprávěli si ledacos o sobě a znovu se vraceli k ústřednímu tématu našeho rozhovoru, k historii. Během naší debaty jsme opustili podzemí a stoupali výš a výš. Přitom kolem nás v divokém tempu a záři rozsvětlených světel komíhala slavnost, pokračovala každou hodinou dál a dál do noci, kterou rozbíjela svými světly a svou barvou; okolo nás tančil bezpočet hostů, míhali se číšníci, spěchaly tváře, kterým jsem již nevěnoval pozornost. Téměř nepozorovaně se ale rytmus celé slavnosti zpomaloval, utuchal ve svém pohybu, ležérně se propadal a klesal pod únavou, která přepadávala jednotlivé hosty.

"Ovšem." přikývl Petr. "Pro každý případ vám ale přeci jen popíši cestu."

"Pojedu domů." řekl mi pak. "Nezapomeňte na mé pozvání."

1