Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

David Black

Piráti

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Piráti

Piráti

David Black

Salome Annabell měla největší kozy na Tortuze. Hádejte se se mnou jak dlouho chcete, ale je to prostě nevyvratitelný fakt, doložený triumfálním vítězstvím v soutěži Mokrý korzet, konané při oslavách výročí bitvy u Trafalgaru.

Nemohl bych tvrdit, že zrovna Salome Annabell byla NEJ ze všech těch blondýn, brunet, zrzek, mulatek, černošek, pygmejek, asiatek a štětek rómské národnosti nejrůznějšího věku, stavu, vah i měr, co se vyskytovaly v bordelech rozesetých na strategických bodech po celém městě, jenže v téhle soutěži vůbec nešlo o délku nohou, nosu, šířku v pase, počet očí, zubů, bradavic, jizev od neštovic, dřevěných končetin a tak dále, ale jen a jen o kozy. A jak už jsem řekl, Salome Annabell měla ty největší v Tortuze.

Narazil jsem na ni přímo ve dveřích putyky U vystřelenýho mozku. Na první pohled se příliš nepodobala té poďobané šmudle, kterou jsem znával v dřívějších dobách. Bylo vidět, že si svou popularitu opravdu užívá. Načesaná, v růžové róbě s maxi výstřihem se hrnula ven z pajzlu a hrdě trčícími nárazníky skoro rozmáčkla jakéhosi zelenáče s vytřeštěnýma očima, který nestihl včas uhnout.

Ustoupil jsem stranou a galantně jí podržel dveře, slovo pirát snad ještě nemusí znamenat tupého primitiva bez vzdělání, nevědoucího jak se chovat k dámě, ale upřímně, tady spíš zapracoval pud sebezáchovy. Třista liber živé váhy je třista liber, s tím nikdo nic nenadělá. Cucák neznalý poměrů zápasil o život pod schody, Salome Annabell mi vtiskla do dlaně lehce ulepenou ručku a zcupitala po nich s nenapodobitelnou elegancí vlnícího se mrože.

"Salome Annabell..."

Zamávala si před obličejem japonským, ručně malovaným vějířem a do vzduchu se vznesly asi tři kila pudru, ale mě tohle nevadí. Já na ženách zbožňuju jejich ženskost...

"Dlouho jsem tě neviděla, Blonďáku." vypískla, když jsme konečně přestali kašlat. To mě otrávilo. Nechápu, proč si lidi nikdy nedokážou zapamatovat moje jméno. Na Siegfrid Moritz Reginald Archibald Heinrich Karl von Banhof snad není nic tak složitýho a to bych ani nebazíroval na všech křestních jménech. Ale možná to nějak souvisí s mým prokletým osudem. V celém tichomoří a přilehlých destinacích jsem byl prostě Blonďák, ve vzácných případech Blood Dog, nebo Destroyer. Ale to už fakt muselo bejt.

Salome Annabell nebyla úplně pitomá. Zaznamenala pohaslý lesk v mých očích, s rozkošným gestem se znovu ohnala vějířem, špitla, "No tak snad teda jindy..." a odvalila se. Počkal jsem, až se usadí pudr a oklepal si ho z kabátu. Smutek mi přece jen svíral srdce. Jenže... beztak jsem byl švorc a dokázal jsem si představit její reakci, až by přišla na to že u sebe nemám ani vorla.

Překročil jsem chroptícího cucáka, vyšel po schodech a vkročil do knajpy. S největší opatrností. Jeden nikdy neví, co ho vevnitř čeká. S rukou na jílci šavle jsem špičkou boty přidržel lítačky a nahlédl do lokálu. Přes kouřovou clonu tam nebylo skoro nic vidět. Bylo to jen dobře. Měl jsem v živé paměti výši dluhu, nadrápaného křídou na očouzeném trámu pod zaseknutou sekerou, kostrbatým písmem Samuela Pigga zvaného Krvavé koleno, zdejšího putykáře.

Podezíral jsem toho parchanta, že mi k účtu drze připisoval čárky, ale dokázat jsem to nemohl. Nezbývalo než zacálovat, nebo se pod příkrovem mlhy z tabákového kouře proplížit do sálu a doufat, že si mě nevšimne ochranka. Akce zaváněla nepřiměřeným rizikem, ale já stejně neměl jinou možnost.

Období hurikánů se neúprosně blížilo a vážně nevím, co by tak člověk v tom neutěšeném čase mohl dělat. Leda snad chlastat, fetovat, střídat děvky, nezřízeně se oddávat hazardu, nebo vyhledávat rvačky. Jinak mě skoro nic nenapadalo a z toho je jasně vidět, že nás čekalo nelehké údobí, plné těžkých depresí. Mimoto, skoro všechna výše uvedená povyražení vyžadovala jistou částku základního kapitálu. A při dnešních zlodějských cenách... neměl jsem času nazbyt. Můj plán byl sice prostý a snadno zapamatovatelný, jinými slovy téměř geniální, avšak bez zkušeného komplice neproveditelný.

* * *

Nezbylo tedy, než vyhledat mého kámoše Jacka a přemluvit ho k účasti na podniku. Cílem mise bylo získat věc, která by nám zabezpečila flákárnu a blahobyt až do konce života - nejznámější, největší a nejstřeženější diamant na světě. Slavný Kooh-i-noor.

Ptáte se, jak jsem k něčemu podobnému vůbec přišel? Musíte prostě potkat ty správný lidi.

Koupil jsem ten super tip za panáka teguily, od jednookého chmatáka v přístavní hospodě v Santa Cruz. Byl tak ožralý, že jsem z jeho huhňání chvílemi nerozuměl ani slovo, ale je všeobecně známo, že v opilosti člověk mluví čistou pravdu a tak jsem ani na chvíli nepochyboval, že všechny ty žvásty o cestě onoho skvělého kusu kamene do Londýna, srdce staré dobré Anglie, při příležitosti jakéhosi bezvýznamného výročí královské rodiny, s krátkou zastávkou v pevnosti Port Royal, nejsou žádný nesmysl, vycucaný z prstu.

Klíčovým bodem byl právě Port Royal. Snobské letovisko, vyhledávané smetánkou z blízkého i dalekého okolí. Megalomansky vystavěná pevnost nad zálivem, proslulá svými zbohatlickými večírky, podle očitých svědků pravidelně končícími velkolepými orgiemi v bazénu, přitahovala pozornost všech pirátů, co se kdy plavili v těchto profláklých vodách. Doufal jsem, že můj nejlepší přítel nebude vyjímkou.

Jack byl na Tortuze známá persona. Jeho loď, Modrá ústřice, měla pověst nejrozklíženější plachetnice v celém Karibiku a netroufal bych si odhadnout, která z šílených historek o jejím kapitánovi je aspoň z části pravdivá a kterou roznesl mezi lidmi sám, aby si zvýšil prestiž.

Vešel jsem tedy do knajpy, takticky využil chvíle kdy všichni, včetně dvou vyhazovačů, s otevřenýma pusama civěli na pódium, na kterém probíhající lesbi show právě vstoupila do své závěrečné fáze a protáhl se nenápadně kolem stěny do lokálu.

Jacka jsem zahlédl na jeho obvyklém místě, u rohového stolu nahoře na galerii. Bez valného výsledku hučel do vyzáblé štětky v zrzavé paruce, zjevně sjeté řádnou dávkou laudana. Vypadalo to, že jí za chvíli poteče z uší. Laudanum bylo toho roku vážně trendy, mělo však svá plus i mínus. Zaklepal jsem mu na rameno.

"Potřebuju s tebou nutně mluvit, Jacku." řekl jsem naléhavě a přitom obezřetně sledoval situaci v sále. Chvíli na mě nechápavě civěl očima plovoucíma v rumu, ale nakonec v nich přece jen přeskočila jiskra poznání.

"Čus Sigi... sem nevěděl že máš eště bráchu." pravil, mírně zadrhávaje. Začínal jsem mít nepříjemný pocit, že dnes je den blbec.

* * *

Jak dávná zkušenost praví, nalitý střízlivému nevěří. Kdybych si předtím vzpomněl na rčení, že opilci mají vždycky štěstí, ožral bych se také, ale teď už na to nebyl čas. Show byla u konce. Umělkyně odcházely z pódia sice bez potlesku / vždyť víte - jedna ruka netleská /, avšak se spokojeným výrazem z dobře vykonané práce. Vzaly to vrzem. Počítal jsem, že číslo kvůli dýškům trochu natáhnou, ale asi jsem se přepočítal. Jackovi to zřejmě bylo putna, měl jiné starosti.

"Proč ty seš taková kráva sánská, Gisele?" oslovil svou přítelkyni, očividně se nacházející na hranici komatu.

"Hele, Jacku, co kdybychom zašli ke mně na panáka?" pokusil jsem se probudit jeho zájem.

Otočil se. "Tak jo..." pravil nezřetelně. " ...brácha pude taky?"

"Jasně, brácha taky. Ale mohl by si sebou, sakra, trochu hodit?"

"Pan Pigg ti vzkazuje, abys fofrem zaplatil!"

"Hehe. Nazdárek." zasmál jsem se servilně a strčil do Jacka. "Nemáš u sebe ňáký prachy, Jacku?"

* * *