Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Synovia

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Synovia

Synovia

Ondrej Trepáč

Keď vošli, celé osadenstvo krčmy stíchlo ako na povel. Nebolo jediného oka, ktoré by sa neuprelo na mužov, ktorí vošli veľkými drevenými vrátami a zastali na prahu. Mlčky sa rozhliadali až kým jeden z nich pohľadom nenašiel voľný stôl v kúte.

Boli traja. Jeden starší, prešedivelé vlasy mu padali až na ramená. Zopnuté ich mal širokou koženou čelenkou. Jeho ošľahaná, zjazvená tvár jasne svedčila, že je to človek, ktorý veľa v živote preskákal. Modré oči mal prižmúrené.

Bol vysoký a svalnatý, oblečenú mal krúžkovú zbroj, na opasku zakončenom zlatým nákončím mu visel dlhý meč s krásne vyrezávanou rukoväťou a široká lovecká dýka. Na chrbte mal prevesené púzdro s lukom a šípmi.

Jeho spoločníci boli oveľa mladší, ale rovnako pevní a svalnatí. Ani ich tváre neboli o nič menej ošľahané a zjazvené. Vyzbrojení a ustrojení boli podobne, ako ich starší druh.

Jeden, bol plavovlasý a zelenooký, druhý, o voľačo nižší, bol skôr počerný, s malou briadkou. Hnedé vlasy mal spletené do vrkočov, ozdobených korálkami. Ani jeden sa nepodobal na muža, ktorý bol s nimi.

Bez slova sa vydali smerom k vyhliadnutému stolu sprevádzaní sčasti zvedavými, sčasti nenávistnými pohľadmi. Len klopkanie ich okovaných čižiem rušilo hrobové ticho, do ktorého sa celý hostinec ponoril. Muži sa však správali, akoby sa ich to netýkalo. Pohľady jednoducho ignorovali a ticho im nevadilo. Usadili sa za stolom, odložili plášte a sčasti aj zbrane, ale tak, že ich mali na dosah ruky. Navyše si sadli tak, aby mali stenu za chrbtom. Robili to celkom podvedome. Každý ich pohyb, každý pohľad dával najavo, že to nie sú len takí nejakí pútnici.

Krčmár k nim prišiel po chvíli. Vôbec sa neponáhľal a vôbec sa netváril ochotne. Starší z mužov hodil na stôl mincu. Zlato jemne zacinkalo. Pohľad naň však nevyvolal u krčmára výraznú zmenu v správaní. Bez slova vzal mincu, prezrel si ju a skúsil medzi zubami. Až potom sa začal na cudzincov pozerať inak.

Víno a jedlo pre troch. - oznámil starší cudzinec stručne. Jeho hlas bol hlboký a tón nepripúšťal nijaké výhrady. Krčmár len prikývol a zavolal na paholka. Ten sa otočil a utekal do kuchyne. Krčmár však ostal naďalej stáť pri stole a obzeral si nových hostí.

Nitrania, čo? Podľa mince súdim...

No a čo! - nedal mu dohovoriť jeden z mladíkov - Keď sa ti nepáči, neber. Pôjdeme inde!

Tu naširoko iná krčma nie je. Nemáte kam ísť.

O to sa ty nestaraj. Prines jedlo a pitie, to je tvoja práca. Alebo máš niečo proti Nitranom?

Ja nie! Hosť ako hosť. Zvlášť ak platí zlatom. Ale tunajší ľudia...

Čo je s nimi?

Nemajú vás radi!

A čo sme im urobili? Ešte sme len prišli, a už nás nemajú radi?

Prečo ste prišli? Čo tu vlastne robíte?

Hlavne sa čudujeme!

Čomu?

Kam sa podela známa pohostinnosť Veletov.

Nikam sa nepodela, je stále taká istá. Ale vraví sa, že vaši muži bojovali na strane Frankov a Obodritov. Tak sa nedivte, že tu na vás nepozerajú pekne. Radil by som vám nezdržiavať sa tu príliš dlho.

Iste! Nezdržíme sa. Chceli sme si len zajesť a prespať. Ráno pôjdeme ďalej. Nechceme ľudí dráždiť. Neprišli sme v zlom.

Kto vlastne ste?

Ja sa volám Klimon. - odvetil starší z mužov - A toto sú moji synovia, Hvezdor a Raznog. - ukázal najprv na svetlovlasého a potom na počerného.

Nepodobajú sa.

Nie sú mi rodní. Našiel som ich ako siroty. Vychoval som ich a urobil z nich bojovníkov.

Zpomedzi hostí vystúpil jeden muž v stredných rokoch a pristúpil bližšie. Pozrel na Nitranov pohľadom, ktorým by sa dalo zabíjať. Hnev a nenávisť z neho priam sršali. Rukou pevne zvieral rukoväť meča. Prehovoril ticho, ale v hlase bolo jasne cítiť hrozbu.

Tak ty si Klimon? Zabiják Klimon? Pri Svarogovi! Ty si ten, čo viedol výpravu Moravanov proti Zetre!

Viedol! Bolo to už dávno. Načo sa k tomu vracať.

Celá moja rodina tam skončila napichnutá na koly! Ty si ich nechal pozabíjať!

Bola vojna. Keď sa rúbe les, lietajú triesky. Keď je vojna, umierajú ľudia. A vôbec, nezabúdaj, že ste ju začali vy. Len sme vám vracali požičané! Ani vy ste nešetrili naše ženy a deti.

My sme nič nezačali! Boli to Frankovia!

Háá! Päťsto Frankov prezlečených do šiat, aké nosia Veleti, a ešte aj s božstvom a zástavami. Dali ste im ich dobrovoľne, alebo ste si ich nechali ukradnúť. - kričal Klimon, vyskočil zo stoličky a tiež stisol rukoväť svojej zbrane. Obaja jeho synovia rýchlo vstali a postavili sa pred neho. Krčmu naplnili hrozivé zvuky tasených zbraní. Boj sa zdal neovratný. Muž, ktorý Nitranov oslovil však kývol na ostaných, aby neútočili.

Vzali ich našim mužom, ktorých zajali Obodriti. Paktujú s Frankami, svine. Chceli nás rozoštvať a aj sa im to podarilo. Akurát na to doplatili tí nepraví.

Pozri! Neviem kto si, ale ak prahneš po pomste, prosím. Stojím tu a som pripravený biť sa s tebou. Ak chceš, pôjdeme von a nech Perún rozhodne, kto z nás je lepší. Ale len my dvaja! Moji chlapci v Zetre neboli. Vlastne vtedy boli ešte malé deti a o tej bitke vedia len z rozprávania. Im daj pokoj, oni s tým nemajú nič spoločné. A títo ostatní muži asi tiež nie. Toľko ich tam vtedy neostalo na žive.

Ponuka muža prekvapila, aj Klimonove slová. Hovoril otvorene a v tvári mal pokoj. Vražedný pokoj.

Jeho meno poznali všetci prítomní, a všetci ho z duše nenávideli, ale nikto nebol ochotný biť sa s ním. Na to boli príliš zbabelí. Púšťať sa do bitky s Klimonom mohol len samovrah. Klimon bol bojovník, akému nebolo páru. Povesti o ňom sa šírili ako oheň a boli väčšinou pravdivé. Ba dokonca sa povrávalo, že sú len polovicou skutočnej pravdy o tomto záhadnom mužovi.

Mohli by zaútočiť naraz, a možno by aj zvíťazili, ale koľkí z nich by padli, to si netrúfol nikto ani odhadnúť. A ak by sa k otcovi pridali aj tí dvaja, vôbec by to nemuselo dobre dopadnúť. Vedel to aj muž, ktorý ich oslovil, a práve preto zadržal svojich priateľov a susedov. Neboli pre Klimona a jeho synov dôstojnými protivníkmi.

Nebudem sa s tebou biť! - odvetil napokon po chvíli dusivého, napätého ticha.

Ako chceš. - mykol plecom starý Nitran a znovu sa posadil. Považoval vec za skončenú a nemienil sa k nej vracať. Aj jeho synovia si sadli a začali sa venovať jedlu, ktoré na stôl položil paholok. Bolo chutné a bolo ho veľa. Ani potom sa však nikto neodvážil zaútočiť. Vyzeralo to tak, že nedávajú pozor, ale bolo to iba zdanie. Jedli, ale očami neustále jastrili okolo a keby sa ktokoľvek čo len pohol, v okamihu by sa zmenili na vraždiace netvory. Len krčmár nabral odvahu osloviť ich.

Ste na cestách? Knieža Rastislav vás prepustil zo svojich služieb?

Nikdy sme neboli v Rastislavových službách. Bojovali sme vždy len za seba. A na cestách sme. Opustili sme Nitru i Veľkú Moravu.

A kam máte nemierené?

To ešte sami nevieme. Možno niekam, kde nás budú mať radi.

Hľadáme nový domov. - doplnil otca Raznog.

A čo sa stalo s tým vaším starým? Vyhorel? - opýtal sa krčmár a v hlase mu bolo cítiť posmech. Mladík však ani nemihol okom, ibačo sa znovu napil odvrátiac tvár od prizerajúcich sa.

Nevyhorel! - odvetil za neho otec, keď videl, že všetci čakajú na odpoveď. - Ale museli sme odísť. A už sa tam nemôžeme vrátiť.

Čo ste vykonali?

Odmietli sme krst!

Krčma mierne zašumela a z očí prítomných sa zrazu začala vytrácať zloba. Potichu si šepkali a uznanlivo pokyvkávali hlavami. Meče a dýky postupne mizli vo svojich púzdrach alebo za opaskami. Krčmár dokonca nabral odvahu a prisadol si k trojici Nitranov. Hvezdor sa mu trochu uhol, aby sa lepšie zmestil.

Tak už aj na vás to prišlo? - pokrútil nespokojne hlavou hostinský.

Prišlo, bodaj to Perún skáral. Tí byzantskí kňazi sa rozťahujú, ako by im patrila celá Morava. Rozhodovať chcú ešte aj o tom, čo si ľudia majú obliekať. Vraj naše dievčatá chodia nehanebne odeté a mužov dráždia. Náš vladyka sa chcel zapáčiť Rastislavovi a išiel do Nitry s holdom. Vrátil sa aj s jedným z tých kňazov a so stotinou Rastislavových kopijníkov. Sám prvý prijal krst a potom nariadil, že ho všetci musia nasledovať. Kto odmietne, príde o hlavu.

Krčmou to opäť zahučalo, tentoraz však nespokojnosťou. Niektoré meče opäť vybehli z pošiev a zlovestne sa zaleskli vo svetlách sviec. Trojica Nitranov však už vedela, že hrozby nepatria im. Klimon si dúškom vína ovlažil ústa aby pokračoval. Krčmár vidiac, že hosť dopil, sám sa chopil džbánu a znovu mu nalial doplna. Vzápätí kývol na paholka, aby doniesol ďalší.

Nemyslel som si, že Levizor bude taká sviňa. Ešte nikdy s takou ochotou a tak statočne nesplnil svoje slovo. Tridsiati sme odopreli krst a dvadsiati siedmi skončili na kláte. Ešte aj jeho vlastný synovec Krasik. Radšej sa nechal zmárniť aj s celou rodinou, než by mal zradiť našich bohov. A Levizor? Ani len okom nemihol, keď mu Rastislavovi kati v mene akéhosi Syna božieho vraždili rodných. A ten byzantský kňaz tam len stál, prizeral sa a spokojne sa usmieval.

Ale vy ste prežili?

Vysekali sme sa! Veliteľ stotiny síce na nás poslal svojich chlapov, ale keď padol desiaty, radšej ich odvolal. Mali sme dobrú pozíciu. Stáli sme na vysokom kamennom stupni a za chrbtami sme mali stenu nášho chrámu. Nemohli nás obkľúčiť. Navyše sme boli v plnej zbroji aj so štítmi, takže luky im tiež nepomohli. Ten veliteľ bol asi rozumný chlap. Videl, že má proti sebe skúsených bojovníkov, ktorí sa budú biť do poslednej kvapky krvi a aj keby ich presila zdolala, zaplatí za to ťažkými stratami. Rozumný veliteľ si šanuje chlapov. Nechal nás odísť. Mohli sme si vziať všetko, čo sme chceli. Ten byzantský kňaz síce zazeral, nepáčilo sa mu, že nás nechajú odísť bez trestu, ale nakoniec stíchol.

A čo stalo s vaším žrecom?

Sám si prvý položil hlavu na klát. Posledné slovo, ktoré v živote vyriekol bolo "Perún"! Ostatní ho v tom nasledovali, hoci ich museli ku klátu dotiahnuť. Umierali, ale umierali s menom svojho boha na perách.

Tak potom vy traja ste zbabelci! - zaznel zrazu hlas odkiaľsi zozadu. Nitrania vyskočili, aby zistili, kto sa ich znovu opovažuje urážať, ale muž, ktorému hlas patril sa nemal v úmysle ukrývať. Vykročil vpred a pokojne pozrel do očí Klimonovi i jeho synom.

Prečo? - zasyčal zlostne Raznog.

Radšej ste ušli, než by ste položili životy za svojho boha. Tak, ako to urobili ostatní. To je u mňa zbabelosť!

Klimon kývol na synov, aby sa upokojili, a tvrdo pozrel mužovi do očí.

Je rozdiel položiť život za svojho boha a brániť ho. Ostatní sa nechali pozabíjať ako sliepky namiesto toho, aby sa chopili zbraní a bránili svoje božstvo.

Vojaci by ich pozabíjali!

Áno, ale aspoň by umreli v boji. My sme nepoložili naše hlavy na klát preto, lebo chceme Perúna brániť. Bojovať za jeho meno a kult. Mŕtvi by sme mu nijak neposlúžili. Ak je to u teba zbabelosť, tak prosím! Ale ja, ak umriem, chcem, aby ma pochoval Perúnov kňaz. Nie nejaký kríženec. Chápeš?

Chápem. - odvetil muž po chvíli uvažovania a podal Klimonovi ruku. Ten ju prijal a pevne stisol.

Ctíme si, čo ste urobili, - prehovoril znovu krčmár - ale u nás uctievame Svaroga.

Svarog či Perún, nám je to jedno. Sú ako bratia. Na mene nezáleží. Vzdáme mu hold a prinesieme obete, aké nám určia jeho žreci. Len nech to nie je ten boh so znamením kríža. Videli sme, keď sme odchádzali, čo robia jeho uctievači. Telá i hlavy tých, ktorých v jeho mene pozabíjali pohádzali do jám a zahrabali. Ani len dôstojný pohreb im nedopriali. Perúnov chrám potom zapálili. Vladyka síce navrhol, aby ho prerobili na chrám nového božstva, ale byzantský kňaz to odmietol, vraj by to bolo rúhanie.

A čo tu u vás? - opýtal sa medzi jedlom Hvezdor.

K nám by mohla prísť aj celá armáda byzantských kňazov, nepochodia. Naozaj máš pravdu, Klimon. Za svojich bohov musia ľudia bojovať, nie sa nechať pozabíjať.

Počuj, nehľadá tu niekto, nejaký vladyka alebo knieža vojakov za žold? Potrebujeme peniaze na ďalšiu cestu.

Nóó, myslím, že vladyka Simonar nedávno verboval chlapov. Má vraj niečo s Veličanmi. Ale príliš tu neuspel. Chlapi sú unavení. Tá vojna s Obodritmi trvá už dlho. A navyše sa sem stále pchajú tí prekliati Frankovia. Napadli už veľa dedín a hradísk v okolí. Velí im nejaký Waldavix. A je to poriadny lotor, ďasi aby ho sprali! Hovorí sa, že on viedol oddiel, ktorý pred týždňom zničil veľké hradisko Blichovčanov a hlavnú Svarožičovu svätyňu. Aj zlatú sochu boha ukradli.

Prečo sa to iba hovorí?

Lebo neostal nikto, kto by to dosvedčil. Nájazdníci vyvraždili všetko do nohy. Ani deti neušetrili. Aj stopy po sebe dôkladne zahladili. Svojich mŕtvych odniesli so sebou, aj všetky kusy zbroja.

Muselo ich byť veľa, keď tak ľahko zvíťazili.

Nevedno, ale v tú noc v hradisku oslavovali svadbu vladykovho syna. Veľa medoviny sa vypilo...

A tá socha?

Tej bola veru škoda. Celá bola zo zlata, na dve siahy vysoká. Určite ju roztavili a narazili z nej mince. Alebo ju poslali do daru tomu svojmu veľkňazovi, akože sa to...

Pápežovi!

Tak, pápežovi, Perún aby bleskom skolil! Simonar im za to prisahal pomstu. Ale najprv sa musí pokonať s Veličanmi.

Simonar je Blichovčan?

Áno, ale z inej rodovej vetvy. On v tom hradisku nebol. Ak by bol, asi by to inak dopadlo.

Kade sa k nemu ide?

Ak sa dáte na sever, zajtra večer ste pri jeho dvorci. Pokiaľ viem, s Nitranmi ani s Moravanmi nikdy nijaké spory nemal, takže vás určite neodmietne. Navyše bojovníkov, ako ste vy...

Dobre, vyrazíme ráno. Máš aj nejakú izbu, kde by sme prespali?

Len jednu takú kuticu, hore nad krčmou. Dám vám tam priniesť slamníky. Nebude to nijaké panské spanie, ale lepšie nemám.

To nič. Posledné dni sme pravidelne spávali pod holým nebom, ktoré nebolo vždy jasné.

Izba, do ktorej ich krčmár bola naozaj len taká malá kutica, špinavá a zanedbaná. Viditeľne v nej už veľmi dávno nikto nenocoval. Rohy špinavých stien zapĺňali girlandy pavučín, podlaha bola pokrytá hrubou vrstvou prachu. Blany na jednom malom okienku už boli úplne zoschnuté a popraskané. Neďaleko dverí stálo drevené lôžko, uprostred stôl a stolička z hrubých kusov dreva.

Krčmár prikázal paholkovi, aby tam trochu zamietol a priniesol čisté slamníky. Chlapec skutočne zakrátko dal izbicu do obývateľného stavu, Klimonovým synom však i tak neostávalo nič iné, len sa zmieriť s tým, že budú spať na podlahe. Ani trochu ich to však nenahnevalo.

Trojica zastala pred mohutnou drevenou bránou, z ktorej po chvíli vyšiel mladý vojak. Podišiel k cudzincom a premeral si ich skúmavým pohľadom.

Vitajte, cudzinci! Čo vás k nám privádza?

Počuli sme, že váš vladyka hľadá bojovníkov za žold.

Od koho ste to počuli?

Od Veletov. Krčmár Blagožir z dediny asi dva dni odtiaľto nám poradil.

Ách, ten. No dobre, počkajte tu, opýtam sa vladyku. A ktože sa to hlási do služby?

Volám sa Klimon, toto sú moji synovia Hvezdor a Raznog. Sme Nitrania.

Aká česť pre náš kmeň, že sám veľký bojovník Klimon a jeho synovia zo slávnej a hrdej Nitry chcú vstúpiť do našich radov. Čomu za to vďačíme? - prehovoril s úsmevom na tvári.

Byzantským kňazom, ctihodný vladyka.

Ste mojimi hosťami.

Na tú sochu radšej zabudnite! - vyhlásil Simonar pevným hlasom, keď Klimon dokončil svoje rozprávanie o tom, ako ušli z Veľkej Moravy pred krstom a čo zažili pred dvoma dňami v dedine na juh od jeho hradiska - Som presvedčený, že už neexistuje. Napokon, naši ľudia ju už oželeli a chystajú sa vyrobiť novú. Tú si však už tak ľahko nedáme vziať. Naši bratia Ratičania sa rozhodli, že si ju vezmú pod svoju ochranu. U nich bude v ešte väčšom bezpečí, než by bola napríklad tu. Oveľa radšej by som bol, keby ste sa zaradili medzi mojich mužov, s ktorými budem vítať Veličanov. Očakávame ich už čoskoro. Ponáhľajú sa.

- Prečo?

Aby ešte stihli zasiať!

Pretože rieka, pri ktorej žijú sa nedávno vyliala z koryta a zaplavila im polia. Tak si chcú vziať tie naše. Vraj na ne majú nárok, lebo ich pradedovia na tomto území kedysi dávno prebývali. Akurát to nevedia nijak dokázať.

Tak sa obráťte na žrecov, nech oni rozsúdia...

Aj to sme už urobili. Poslali sme hold až do samotnej Arkony. Veľké obete sme Svantovítovi priniesli a jeho žrecom zaplatili za veštbu. Dali nám za pravdu. Veličania nemajú na našu zem nijaký nárok. Ale oni veštbu nerešpektujú a je im jedno, čo zjavil Svantovít. Len sa tomu smejú, vraj oni tam hocikedy môžu ísť tiež, zaplatia žrecom viac ako my a tí dajú za pravdu im. Vždy vraj má pravdu ten, kto viac zaplatí. A tak nám neostáva nič iné, len si vybojovať pravdu mečom.

Niekedy je to naozaj to najspravodlivejšie riešenie. Povedz, aké rozkazy máš pre nás?

Chlapov, ako ste vy je škoda na stráženie na valoch. Inú robotu teraz totiž nemám. Pripravujeme sa na obľahnutie. Ak chcú Veličania obsadiť naše polia, musia najprv dobyť toto hradisko. A to nebude také jednoduché.

Koľko ich je?

Netuším. Viem len, že aj oni zbierajú chlapov z okolitých kmeňov. Či sa im to však darí, to neviem. Sľubujú im síce veľký žold, ale vyplatia im ho vraj až potom, ako predajú zrno z novej úrody na nových poliach.

Za taký žold im nikto bojovať nepôjde. Ale bolo by aj pre teba dobré vedieť, koľko chlapov sa na vás chystá. Ak pre nás nemáš lepšiu robotu, pôjdeme na prieskum.

To som vám aj chcel navrhnúť. Poslal som nedávno pár svojich chlapov na územie Veličanov, aby sa tam niečo prezvedeli. Nikto z nich sa však už viac nevrátil. Ale bola to moja chyba. Mal som tam poslať starých ostrieľaných vojakov a nie mladých neskúsených chlapcov. Lenže tých starých potrebujem tu, aby riadili prípravu na obranu hradiska.

Z ktorej strany ich očakávaš?

Od východu. Rieka je odtiaľto asi na tri dni jazdy. Treba prejsť cez široký pás lesa, ktorý oddeľuje naše a ich územia. Je však možné, že v ňom majú ukrytých svojich chlapov, ktorí nedovolia našim priblížiť sa.

Dáme si pozor. Neboj sa, na nás si neprídu. Vyrazíme za súmraku.

Jeden z prieskumníkov!

Najskôr!

Kto mu to urobil? Vyzerá, ako by ho trhala celá svorka vlkov naraz.

To neboli vlci! - vyhlásil Klimon rozhodne - Pozrite sa tie stopy po zuboch. Sú väčšie ako ľudské, ale menšie ako vlčie.

Tak kto teda?

Vlkodlaci! Ale možno len jeden. Prezrite stopy naokolo, budeme múdrejší. A meče v rukách! Tento nestihol ani vytasiť.

Dvaja! - oznámil Raznog stručne. - Približne rovnako veľkí.

Aj jeden je dosť!

Musíme sa mať na pozore. Noc je časom vlkodlakov. Nezdá sa, že by boli práve nablízku, to by už zaútočili. Ale to neznamená, že nám nie sú na stope. Možno už zacítili náš pach.

Čo urobíme?

Musíme prečkať noc. V noci sú vo výhode. Za svetla ich ľahšie zbadáme. Ukryjeme sa na niektorom strome. Tam sa tak ľahko nedostanú. Začujeme ich...

Dostali ste ich? - hlas muža v dlhom medveďom plášti bol tvrdý a strohý. Sedel na vysokom stolci a v očiach sa mu zračila krutosť.

Nie! - zavrčal jeden z tvorov stojacich pred ním. - Najprv sme zachytili ich stopu a vydali sme sa za nimi, ale potom ustal vietor a stratili sme ju. Niekam nám zmizli. Ale vieme, že boli traja. Tri kone sme videli utekať po lese.

Hlupáci! Riadite sa len tým svojím čuchom. Načo máte oči.

Na kolená! - zakričal muž. Počkal kým sa oba tvory postavia na štyri a potom vzduchom zasvišťal korbáč. Tĺkol ich po zarastených chrbátoch až z nich lietala srsť. Obaja bolestne skučali, ale ani sa nepohli.

Vrátite sa do lesa a nájdete ich! - zakričal muž s korbáčom - Ihneď.

Čoskoro bude svitať. - pokúsil sa nesmelo namietnuť jeden z vlkodlakov. Hlas sa mu však zadŕhal, bol plný bolesti a strachu.

To je mi jedno!

Dokedy nás ešte budeš týrať? - zavrčal druhý nečlovek-nezver. - Kedy už konečne splníš svoj sľub? Si horší, ako my! Vari sme ti už neslúžili dosť?

Zmĺkni! Ja svoje sľuby plním! Neboj sa, dočkáte sa. Keď porazíme Blichovčanov! Už čoskoro na nich udrieme a potom vás oslobodím.

To si hovoril už pred mesiacmi! A stále nič! Vieš si ty vôbec predstaviť, aké to je? Len raz by som ti želal prežiť našu premenu! Mal by si dosť na celý život.

Nemám v úmysle o tom s vami ďalej hovoriť! Strácate drahocenný čas! Von!

Raz to obanuješ! Tvoje zlo sa k tebe vráti! Bohovia sú spravodliví.

Mali iné starosti.

Po nich išli dvaja.

Musíme vás najprv dať trochu do poriadku a zohnať vám nejaké šaty a obuv. - vyhlásil Klimon - Potom budeme uvažovať, čo ďalej.

Teraz už veľa neurobíme. - oponoval mu Raznog - Čoskoro bude tma.

Tým lepšie! - odvetil Gondar- Najbližšia osada Veličanov je pomerne blízko. Cestu do nej poznáme. Povedieme vás.

Koľko ozbrojencov je v nej?

Sú tam len ženy, deti a starci. Muži sa šikujú v Pekaricovom hradisku a pripravujú sa vyraziť na Blichovčanov.

Dobre, ideme tam, ale do osady pôjdem len ja sám! - vyhlásil nekompromisne Klimon - Vy dvaja ostanete v lese v Hvezdorom a Raznogom. Ak sa mi niečo stane, bez milosti vás podrežú.

Otec! Nie! Odveď chlapcov do lesa. Zachráň ich. Sú to ešte deti a vytrpeli si toľko, že sa to dá ťažko aj zmerať. Utekajte! Budeme vám kryť ústup.

Vrátime sa! - oznámil chlapcom - Tu sme skončili. Viem, čo som potreboval vedieť.

Kam ideme?

K priateľom. Povieme im, čo sme videli.

Povieš im, kde sme sa nabrali my dvaja? A kde máš svojich synov?

Poviem, že sme vás našli zatúlaných v lese. Hladných, smädných a vyčerpaných. Nebudú sa pýtať, či je to naozaj tak. Je vojna a za vojny sa veľa detí postráca. A moji synovia padli v boji s veličanskou hliadkou. Pritom nemusím klamať.

Ale my teraz nemôžeme ísť s tebou.

Prečo?

No, my tu chceme ešte niečo...urobiť. V tom tábore je niekto, kto...

Potratili ste rozum! Ani sa k nemu nedostanete. Zabijú vás!

Prečo by to robili? V ľudskej podobe nás nikdy nevideli. Budú si myslieť, že sme stratené deti.

Nemáte ani zbrane. A keby ste aj mali, neviete s nimi zaobchádzať. Nechajte to na mňa. Prisahám vám, že svoju pomstu naplníte. Už čoskoro!

Už sme tu, strýko Klimon. - oznámili mu veselo a pobrali sa dovnútra.

Dobre chlapci, jedlo je na stole.

Strýko Klimon, čo budeme dnes robiť? - opýtal sa Milvoj.

Budeš nás učiť šermovať? - pridal sa Gondar.

Iste! Ale najprv vám musím niečo povedať. Vlastne, o niečo vás požiadať.

A o čo, strýko Klimon?

Oslovujte ma "otec".

Prečo? Veď ty nie si náš otec.

Práveže som! A vy ste moji synovia! Moji vlastní, skutoční synovia!

K O N I E C

1