Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Alena Malkusová

Jackova cesta 3

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jackova cesta 3

Jackova cesta III

Alena Malkusová

"Danieli!" zavolala Carter už potřetí.

Archeolog seděl hluboko ponořený ve své práci a další nově vykopané díře.

Konečně se jí podařilo upoutat jeho pozornost. Přiklekla k němu a začala naléhavě vysvětlovat: "Stalo se něco podivného. Ráno se Ti zdejší odborníci neobjevili a když jsem si pro ně chtěla dojít do vesnice, zjistila jsem, že je prázdná. Přesněji řečeno vylidněná - kompletně!"

Daniel na zůstal zírat s otevřenou pusou. Vyškrabal se z jámy a následoval Carter do blízké vesnice.

S dalšími dvěma členy SG-13 procházeli Carter a Daniel vyprázdněnými domy. Jakoby se prostě všichni z jedné minuty do druhé rozhodli odejít. Uprostřed rozdělané práce - jen uhašené ohně svědčily o dobrovolném odchodu.

Došli až na konec vesnice. V prašné cestě viděli spousty stop vedoucích na sever. Po krátké debatě se rozhodli je sledovat. Carter upozornila vysílačkou Teal'ca a zbytek SG-13 o novém plánu.

Po cestě objevili ještě několik vesnic bez obyvatel. Se stejnými známkami náhlého opuštění. Danielovi se za tu dobu podařilo přijít s několika zajímavými a vševysvětlujícími teoriemi. Ovšem za stejný čas všechny zavrhl.

I Carter pociťovala určitou nervozitu. Cosi viselo ve viselo ve vzduchu. "Ach, Bože! Kdyby tu tak byl Jack! Všichni bychom byli klidnější."

"Jenže ten teď sedí u vody a užívá si čerstvého povětří," doplnil její myšlenku Daniel.

"Že si umí vybrat vhodný čas, co?" Carter se napila z polní láhve, aby spolkla další tunu prachu, jež se jí usadila v ústech.

"To tedy ano!" souhlasil Daniel a třel si namožený sval. Poslední dobou odvykl dlouhým pochodům. "To tedy ano," zopakoval ještě jednou a viděl ten obraz přesně před sebou.

*

Desino hrdlo pálilo rozdrásané kašlem, každé nadechnutí bylo těžší a těžší. Nedostatkem kyslíku ochromené tělo odmítalo poslouchat rozkazy. Jediné, co ji teď ovládalo, byla čirá hrůza. A jediná myšlenka, která kroužila jejím vzdávajícím se mozkem, se týkala toho, že to koneckonců zase není tak špatná smrt...

*

Byli na cestě s malými přestávkami už celý den. Carter začínala uvažovat o vhodném místě na přespání, když cesta vyústila do obrovské kotliny. Byla plná lidí shromážděných kolem ohňů. V počínajícím soumraku to byla fascinující podívaná. Zdálo se, že jsou tu lidé z celé planety.

"Páni! Ani ve Woodstocku nebylo tolik lidí," prohlásil major MacAngus.

"Vy jste byl v Woodstocku?" vydechl překvapeně Daniel.

"Vypadám mladší, co?" polichoceně se usmál holohlavý major.

"No, nevypadáte na to," přiznal Daniel. "Tedy nevypadáte jako někdo, koho bych čekal ve Woodstocku."

Danielova upřímnost majora zmátla natolik, že se nezmohl na patřičnou odpověď.

"Plukovník by se královsky bavil," povzdechla si Carter. Rozhodla se, že tu přenocují a ráno se rozhodnou co dál. Rozdělili si hlídky a s myšlenkami na svého velitele ulehla do spacáku. Přestože měla tato planeta kratší denní cyklus než Země, rychle si na tu změnu zvykla. Zvláště když to znamenalo, že častější spánek jí bude přinášet častější sny...

*

"Des! Des!" pomalu se vynořovala zpět z hlubin bezvědomí.

"Jacku!" zachroptěla. Opatrně ji nazvedl, aby mohla vyvléknout své spoutané ruce zpod potrubí.

"Padáme odsud!"

"Šerif!" S větší pravděpodobností to slovo přenesla telepaticky, než aby rozedřený krk donutila je pronést.

Des se zhroutila na úpatí schodů vedoucích ze sklepa. Za okamžik se u ní objevil Jack vlekoucí šerifa nejevícího známky života. Společnými silami se škrabali nahoru. Snažili se sice dýchat přes košile, ale všudypřítomný dým jim ztěžoval nejen výměnu kyslíku, ale i orientaci.

Jako první se k padacím dvířkům dostala Des. "Jsou na závoru!"

Jackovi se zastavilo srdce: "Tak blízko! Tolik námahy k ničemu!"

Najednou se dveře otevřely, téměř je olízly plameny vnikající do nového teritoria. Des ucouvla a Jack převzal vedení. Popadl Douga jednou paží okolo trupu a druhou rukou sevřel Des. Prodírali se ohněm a kouřem k východu. K Jackově překvapení jim v cestě nestály téměř žádné překážky. Probojovali se až ven. Udělali sotva pár kroků z hořící budovy a složili se do trávy u zadního vchodu. Trvalo dlouho, než se vzchopili, než se jejich dech ustálil v jakési pravidelnosti. Jack se přesvědčil, že Dougův puls je silný a pak se přesvědčil, že Desina ruka, již stále ještě svíral, mu odpoví na stisknutí.

"Jak jsme s odtamtud vlastně dostali?" chtěl vědět Jack, když se jakžtakž vzpamatoval.

"Štěstí?" navrhla nevinně Des.

"Dveře byly na závoru!"

Des upřela zrak do země. "Už jsi uvažoval o zkratce?"

"Cože?!"

"Jako jméno pro tvého psa přeci. Má to spoustu výhod. Jenom ty budeš doopravdy vědět, co ta písmena znamenají. Pro ostatní si můžeš vymyslet nějakou přijatelnou verzi: třeba JP - Jackova pýcha, ale to se hodí spíš pro koně, nebo JD - John Doe, pan neznámý, JR jako Jackovo rozhodnutí, že se prostě nemůžeš rozhodnout..." nepřestávala ze sebe chrlit slova a Jack rozpoznal typickou hysterickou reakci ze šoku. Vzal Des kolem ramen: "Je to dobrý, Des! Už je to dobrý! Všechno je v pořádku!" Sevřel Des v náručí a opakoval ji ta slova šeptem stále dokola, dokud se neutišila.

"Tak dozvím se už konečně, jak jsme se dostali z toho sklepa?!" naléhal znovu Jack.

Des k němu zvedla suché oči a se starým známým úšklebkem: "A co bychom si povídali příště na rybách?!"

A oba vypukli v ulehčující smích.

*

"Kdybych mohl mít alespoň uniformu!" a snažil se prstem povolit límeček.

"Je to neformální, pane!"

"Kdyby bylo," pousmál se lítostivě, "tak můžu mít jeansi!"

"Vypaříme se?!

"Ale, pane! Je to na vaši počest!"

"Ach, můj Bože, Jacku!"

"Konečně, Sam!"

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*