Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ivan Kmínek

Solus

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Solus

Solus

Ivan Kmínek

Zveřejněno se souhlasem českého magazínu o sci-fi a fantasy Ikarie

http://www.ikarie.cz

Tři sta metrů...

Ubohých tři sta metrů a mám toho až po krk.

"Ralfe! Dáme si pauzu! ... Prosím tě!" sípám. Mocné pulsy mého srdce duní a odpočítávají mi porážku K. O. Ralf neodpovídá a těžce se dere dál. Jeho boty se při každém kroku hluboce boří do jakéhosi pramálo elegantního slizu, který v těchto místech pokrývá podlahu, stěny i strop chodby.

Zatracená práce: zas už nic nevidím! Zařízení, které má čistit a osušovat zorníky skafandru zevnitř i zvenčí, prostě nestačí. Plíživé deštíky podivných rmutů, pleskance živého bahna, řítící se z velikých pukajících bublin, kaskády žilkovitých gelů mě oblévají od hlavy k patě a zaslepují mi výhled... Ale nemám co vyčítat Solovi, tomu jeho metabolismu, pocity lepkavého hnusu, které ve mně vzbuzuje. Vždyť i mé tělo je mi teď odporné. Trikot už dávno nestačí sát můj pot. Čichám své přehřáté výpary a dělá se mi z toho nanic... Vzpomínám si: když Karel na Základně dělal první analýzy plynů ze Solova nitra, chechtal se: "Mládenci, on smrdí! Nepředstavitelně smrdí! Je to tam samý merkaptan. To by zabilo i vola!"

Na vlastní kůži prožívám pocity, které mi kdysi popsal Jacek, když se jako první v pořádku vrátil ze Solových útrob: Mám plné zuby živočišna. Instinktivně upírám zrak na záda Ralfova skafandru, který je jedinou solidní věcí široko daleko. Všude jen rudé, zelené a fialové bažiny života. Ale to není to nejhorší. Nejhorší jsou ty pohyby. Peristaltika. Stěny chodby se smršťují, vlní, prohýbají, a zmítají. Poddajné hmoty náhle nabobtnají a sevřou mě jakoby v tichém objetí. Pak mě vyvrhnou a zhoupnou na táhlé vlně, až mám žaludek v krku... Jacek tomu říkal "jícnová nemoc"... "Zvykneš si," tvrdil mi, když jsme se před pěti hodinami loučili na Základně. A nadopoval mě nějakými prášky proti nevolnosti.

Nemýlím-li se v odhadu, zbývá nám tak třicet hodin času. Do toho počítám i zpáteční cestu. To je zatraceně málo. Raději na to nemyslet.

* * *

Solus.

Jak to vlastně přeložit? Samojediný? Osamělý?

A proč vlastně to jméno?

Fascinováni na tom visíte zrakem a náhle spatříte, že dýchá... Ne, to není ten pravý termín. Jeho povrch se jemně vlní a nadýmá a vzdychá a vy cítíte, že ta hmota žije... Člověk ovšem není zvyklý na to, aby se hora protahovala...

* * *

Pokročili jsme tak o sto metrů.

Sluchátka náhle explodují řevem.

"Ralfe, proboha!" ječím. "Co je s tebou?... Ozvi se!"

Několik vteřin je ticho, jen ve spáncích mi buší temná kladívka.

"Prosím tě, pohni sebou," ozývá se pak hlas.

* * *

* * *