Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Denny Newman

Mořičvíl - Obyčejný večer

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Mořičvíl - Obyčejný večer

Mořičvíl - Obyčejný večer Denny

Muzeum se topilo ve tmě jako koráb na dně oceánu. Pozdě večer utichly všechny malé i větší výbuchy a ztratil se zvuk převodů a rozbíjených vitrín i neurotický křik. V celé budově byli pouze dva lidé - noční hlídač Brouzdal a ředitel muzea, profesor Myrtil Kuštil. Brouzdal krmil kocoura Matyldu senem a připravoval se na pravidelnou obchůzku. To obnášelo navlečení se do ochranného obleku, který se skládal především z několika ocelových plátů, chrániče hlavy a dlouhé tyče pro průzkum prostorů za rohem. Brouzdal v muzeu už nějaký ten pátek pracoval a tak se nechtěl nechat překvapit nějakým tím utíkajícím nábytkem, nebo kyselinou, která se šla v noci projít.

Myrtil oproti tomu dokončil svůj poslední pokus, při kterém se jednalo především o to, by velmi malá kolečka rozhýbala velmi velká kolečka a celé to pak dělalo skrcbucbuc, sundal si bílý plášť a vyšel na chodbu. Pro jistotu se ale ještě jednou vrátil a zkontroloval, jestli opravdu zamknul, protože v budově se vyskytovali i tací jedinci, kteří považovali za opravdu velmi legrační, když vám vnikli do kanceláře, přestavěli vám nábytek vzhůru nohama, na strop nalepili koberec a vytapetovali vám stěny vzorem s růžovými medvídky. Pak se s tichým hvízdáním vydal prázdnou chodbou k východu. Jeho kroky se rozléhaly ztichlými prostorami jako v chrámu s vysokou lodí. Cestou Myrtil přemýšlel, proč má poslední dobou tolik práce, když by tomu mělo být naopak. Je přeci jedním z nejbohatších mužů ve městě a možná i v širokém dalekém okolí, řízení muzea si ponechal jako koníček a očekával od toho, že teď, když nebude muset řešit otázku peněz, už všechno půjde jako po másle. Ukázalo se ale, že je tomu na opak. Řídit tak velkou společnost, jako městské muzeum, vyžadovalo celého muže. Teď, když neměl jinou starost, to Myrtil začínal opravdu chápat. Nikdo vás nebude otravovat fantastickými žádostmi, když ví, že máte plat jen o něco málo vyšší než on. Jakmile se ale vaše jmění rozroste řádově o mnoho nul, najde se velká spousta chytráků, kteří okamžitě mají v zásobě nepřeberné množství nápadů, jak s nimi naložit.

To bylo stále něco - oddělení Triviálních dějinných příčin si vymyslelo, že chce nový archív. Moderní, přístupný z potrubí, police pěkně zdobené... a chudák ředitel, aby sehnal peníze. Nebo je dal ze svého, to by bylo vůbec nejlepší. Nebo Bublající roztoky. Jeroným včera přišel, že by nebylo špatné vybudovat na dvoře speciální kádě na nebezpečné látky, nejlépe z olova a zapuštěné hluboko do země. Jenže kdyby se to tak udělalo, první výbuch by nerozmetal pouze několik místností, ale celé muzeum. Proč si tedy pokládat výbušniny do základů, že. Nebo agenda. Ještě, že tady byla sekretářka, ale i tak se denně Myrtilovi na stole objevilo minimálně padesát emajlů a alespoň dvacet klasických dopisů. A všichni jejich autoři trvali na tom, aby je Myrtil vyřídil osobně. Od žádostí ke vstupu do muzejních sbírek, přes žádosti o zapůjčení nějakého exponátu, až po výhružné dopisy, slibující střídavě jemu a ostatním zaměstnancům fyzickou likvidaci. Takové emajly Myrtil rovnou posílal Mataharisovi a dál se o to nestaral, protože to by musel mít hlavu nafukovací. A když si udělal v poledne dvouhodinovou pauzu, zašla za ním občas Zuzanka a informovala ho o takové spoustě věcí, až mu z toho šla hlava kolem dokola. Někdy se na své okružní cestě dokonce potkávala. Nikdy by nevěřil, jak je to náročné, být bohatý. Pozitivní na tom bylo, že měl člověk tolik peněz, že nevěděl, co s nimi, takže nakonec přispíval na všechny možné dobročinné organizace¹ a byl rád, že na všechno má lidi. I když v tomto konkrétním případě se jednalo pouze o jednoho člověka a tím byla slečna Zuzanka, která si vzala Mořičvílské podzemní železnice na starost a Myrtila nezatěžovala podrobnostmi.

Když Myrtil vycházel ze své kanceláře, měl zcela jasnou představu, jak si zavolá některý ze žlutých kočárů společnosti Tak-si-nastupte a nechá se odvézt do svého nového domu na Borůvkovém pahorku, naloží se do kádě s horkou vodou a pořádně se uvolní. Ale jak se blížil k východu, dostávaly jeho myšlenky poněkud jiný směr. Možná by se mohl zastavit u Jeronýma na kus řeči, určitě ještě nebude spát, obvykle si čte pěkně dlouho do noci ty jeho nesmysly o barevných vodičkách. Možná by si u něj dal i čaj. Nebo pivo. Nebo by spolu mohli zajít k Vyšinutému mamutovi, točené je vždycky lepší, i když i plechovky mají hodně do sebe.

Než Myrtil budovu muzea opustil, měl zcela jasnou představu o nadcházejícím pozdním večeru. Koneckonců, pracovat se nedá pořád, člověk si musí někdy trochu odpočinout.

V jiné části města, ve čtvrti Nasládlých hrušek, dokončoval tou dobou svoji pravidelnou pochůzku lampář Jouza. Dlouhou tyčí rozsvěcoval poslední pouliční lampy, do kterých před chvilkou doplnil olej. Na zádech měl skládací žebřík, nádobu s olejem a několik různých nástavců na svoji tyč, protože ve městě bylo mnoho různých typů osvětlení a nebylo nástroje, který by postihl všechny.

Dnes byla ta noc, kdy mělo dojít k další schůzce. Tajemný muž v kabátu dobře platil. Přinesl vždycky váček s honorářem za minulou službu a mezi mincemi byla pokaždé další objednávka - lístek se jménem, někdy se jmény. Jouza rozsvítil poslední lampu v Rozmarýnové ulici, složil svoji tyč a loudavou chůzí se vydal za tajemným neznámým k místu jejich setkání - k hostinci U Vyšinutého mamuta.

"Tady máte to pivo, pane Kuštile," vyrušil ho z rozjímání hostinský Alen T´aBasco a spiklenecky na něj mrknul².

"Díky, Ale," oplatil mu Myrtil a zhluboka se napil.

"Jistě."

* * *

"Ne."