Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jiří Dluhoš

Dobro jako freeware

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Dobro jako freeware

Dobro jako freeware

Jiří Dluhoš

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine

http://amber.zine.cz

Motto:

Když jde malý bobr spát,
tak si chvilku hraje rád,
postaví se na zadní,
jenom, bobře, nespadni.

Bylo deset hodin večer a překrásné starobylé město, od nepaměti zvané Čumaliva, zářilo do namodralé tmy okny svých panelových domů, rodinných domků a ozdobnými městskými lucernami. Ze zatažené oblohy se snášely lehké vločky sněhu a propůjčovaly lampám tajuplné, bezmála magické vzezření. Zvlášť malebným dojmem působily dvorky, zákoutí a průchody v historickém centru města, nabývající vzhledu neobyčejně krásně a citlivě vykreslené počítačové hry s námětem z minulého století.

Okna budovy byla povětšinou tmavá; jen slabé světlo lampičky prozrazovalo pokoj noční sestry a ve sklepě svítila zářivka, dokumentující činnost místního kotelníka. O tom, kdo sídlí za ostatními, se dalo nanejvýš fantazírovat.

* * *

Emien Stratgord, přáteli zvaný Emi, se spokojeně rozvalil na erární posteli. Normálně byly matrace tohoto lůžka tvrdé a nepohodlné, ale Emiho vrozená schopnost zpřeházet věci do co nejpohodlnější polohy, společně s několika melodickými slůvky, která se naučil, když byl ještě velice malý, z nich vytvořila úhledný pelíšek. Rozhlédl se. Světla pouličních lamp vrhala na strop pokoje dlouhé zářivé pruhy. Jeho lůžko stálo uprostřed pokoje, ze všech stran obklopené postýlkami dalších spolunocležníků. Emi se tiše usmál, zavrtal se pod deku a zahalil se do svých soukromých tajuplných a příjemných myšlenek.

Uvnitř pokoje se ozvalo zapraskání pelesti postele a ťapkání malých bosých nohou. A pak čísi nesmělý hlas. „Emi?"

„Copak je?" zamumlal Emi přátelsky.

„Ale, ale..." řekl Emi, „to je normální... Krásný výhled, co?" Ukázal ven.

„Co se děje?"

„Copak?"

Emi otevřel oči. Zdálo se mu, že se na něj někdo dívá; vzhlédl a zjistil, že na kamenném vnitřním parapetu okna, který plnil zároveň i funkci krytu radiátoru, kousek vedle něj, někdo sedí. „Ahoj," řekl udiveně; dotyčný mu nebyl nijak povědomý.