Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jana Rečková

Cizí panenky

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Cizí panenky

Cizí panenky Jana Rečková

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine
http://amber.zine.cz

Potíž byla v tom, že nemohl být bez lesa. Nebo si to aspoň myslel. Potíž byla v tom, že nikdy nezískal Oprávnění.

Chce to podmáznout!" Marcel se tedy na ceny vyptal.

* * *

Znal triky, jak se vyhnout hlídkám Ochránců, znal místa, kde se vyskytovaly jen zřídka, i únikové cesty, které jejich elektrické vozíky nezdolají. Přesto se několikrát důvěrně seznámil s jejich okovanými pěstmi a řetězy a ocelové hroty jejich bot mu zanechaly na těle nejednu jizvu. To nic, všechno se zahojí a jizvy jsou němé. Horší je to s tetovacími razítky. Těmi si Ochránci mohou pohodlně označit každého, kdo vnikl do lesa bez Oprávnění, čili Škůdce přírody. Malé červené kolečko a v něm malé červené V jako vetřelec. Dá se vyložit i jako varování.První, druhé, a pak trest. Marcel se s vyšším typem hlídky Ochránců, vybavené razítkem, potkal dvakrát. Měl tedy pod levou klíční kostí dva červené kroužky. Vyčerpal svůj příděl varování.

* * *

Jenomže. Les čekal. Jak dlouho? Na každé své tajné výpravě měl Marcel pocit, že přibylo rzi na větvičkách, rozdupaných prašivek, borůvčí rozdrásaného hřebenem, vypálených kruhů ohnišť, plastových lahví od motorového oleje, igelitových obalů od kdovíčeho, prezervativů... Ochránci nepouštějí do lesa nikoho neprověřeného!

Nemůžu.

Toho dne kráčel po nehlídané cestičce mezi obilím, z jedné strany pšenice, z druhé kukuřice, k takovému nevalnému lesíku, jaké někdy narostou v rovinách, řídkému a neduživému, přece však zachraňujícímu oko unavené úrodnou, pohnojenou pustinou před šílenstvím.

Byli tam. číhali za křovím, vystrkovali nakrátko ostříhané hlavy ozdobené černými brýlemi, připraveni okamžitě rozjet ty své lehké elektrické bicykly. Marcel strnul, ale jen na zlomek vteřiny. Otočil se a pádil po pěšině, hnán neurčitou nadějí, že by jim mohl zmizet ve vesnické hospodě. Blížili se. Ta cesta je moc sjízdná, uvědomil si nešťastně. Co teď? Skok do kukuřice, vyšší než on. Utíkal, a přitom se snažil ty hezké, statné rostliny nepolámat. Poběží Ochránci za mnou? Jak velké je to pole? Těžce oddechoval, pot ho lechtal na zádech a svědil ve vlasech. To pole nemá konec! Zastavil se. Ticho. Nejdou za mnou. Jejich boty neumějí našlapovat tiše. Najednou se mu zatočila hlava. Musel si sednout, opřít si záda, cítit zelenou oporu.

Maminka jde v bílých šatech, dotýká se listů kukuřice. "Je tady cizí,"

Probral se. No ne, já usnul! Leželo se mu pohodlně v tom zeleném světle, za šumění listů a pokyvování klasů. Proč je ta země tak měkká? Zvedl hlavu a uviděl ji. Světlé vlasy jí hrály trochu dozelena, měla kulatou tvář, kulaté hnědé oči a usměvavou pusu. "Určitě by se ti líbilo v postýlce z červeného saténu," zamumlal. Usmála se, pohladila ho po čele. Neměl už žízeň,

"Kirza," promluvila a ukázala prstem na sebe. "Marcel," představil se. "Ty mi nerozumíš?" Pokrčila rameny, ale úsměv jí ze rtů nezmizel. Bylo příjemné mít hlavu na jejím klíně, a ještě příjemnější bylo objímat

"Jsi tu cizí," vzdychl. "Maminka to říkala." Nerozuměl jejím slovům, ale chápal, že ho zve. "Přijdu, určitě přijdu," slíbil. Jenomže ve městě ho pohltily starosti, potom nemoc, pak ještě vojenské cvičení, týdny ve zničeném, naříkajícím lese, a potom byla zima, mokrá a ošklivá. Ani na minutu se mu nepřestalo stýskat. Ani na vteřinu. Rozmoklé, ukýchané jaro se nesměle převléklo do letního a Haničku konečně pustili ze špitálu a Janička si ji odvezla k sobě do Prahy. Marcel měl konečně volnou neděli. Připadal si zarezlý a stoletý, když zvolna kráčel po té cestičce.

*

Nemohl chodit do lesa. Měl teď o sebe strach kvůli holčičce. často se stěhovali; Marcelka rostla mnohem rychleji než jiné děti a on se bál, že ho někdo udá. Že nějaký řádný občan Marcelka vesele vyrůstala v nevlídném prostředí ubytoven, opatrována podezřelými ženami nebo vyčkávající někde v koutě skladu, až tátovi skončí směna, ukrytá mezi haldami šrotu nebo rozlámanými panely v blátě staveniště. Nechytaly se jí nemoci ani špína okolí. Jednoho večera vzhlédla od látání ponožek, které jí už šlo velice dobře, a navrhla: "Tak mě vem s sebou! Pořád se trápíš..." "Je to nebezpečné, Marcelko,"

"Jaký?" Měla kulaté oči a vypadala tak dospěle, až zapomínal, že ji našel v kukuřici před čtyřmi lety. "Vezmou takovou železnou palici a provinilci zpřerážejí nohy. Naněkolikrát, aby už nikdy nemohl pořádně chodit."

"To se tobě nikdy nestane," řekla jeho dcera. Jaro se překulilo v léto, ale ve městě to nebylo znát. Stromy a keře vykáceli před pár lety, prý na žádost obyvatel v rámci jednotné estetiky městského prostředí.

Až tohle vstoupí v platnost, bude vězení dokonalé a neprodyšné, myslel si Marcel. Nejvíc ho děsilo, že je asi jediný, komu to vadí.

Marcelka oplakala zákaz pěstování okrasné zeleně v domácnostech a těšila se na tajný výlet. Táta jí slíbil, že ji zavede na místo, kde ji našel. Mám strach, říkal si Marcel, že na tom poli bude něco docela jiného. Snad šedé bodláčí... Asi už šílím.

Na tom poli zrála kukuřice. Šli po pěšince, Marcelka poskakovala a prozpěvovala si. "Tady někde," řekl Marcel. Zadívali se do hutné zeleně. Najednou jim za zády zahučely elektrické motory. "Vždyť nejsme v lese," zmohl se Marcel na chabou námitku. "Dvacet metrů od hranice lesa stačí,"

Svázali ho a položili na zem, na pěšinu mezi poli. Dva statní chlapi mávali nad ním svými těžkými železnými

Marcelka nekřičela. Stála zády k zelené stěně kukuřice a rozpaženýma rukama se dotýkala nezralých klasů. Vůdce zvedl obrněnou pěst a zavelel: "Dejte se do toho!" A Marcelka pronesla svůj rozkaz. Její otec zamrkal. Místo Ochránců se nad ním tyčilo šeredné, ježaté, šedé trní s tmavými palicemi ohyzdných rezavých květů. Pouta mu sklouzla ze zápěstí a kotníků, vstal. Marcelka se objímala s matkou a obě se nahlas smály. "Kirzo," zašeptal a vrhl se k ní.

A co dál, pomyslel si. Co dál? Jsme tu cizí, Kirza, Marcelka i já. "Maminka říká, že lidé mají opustit zemi, která rodí jenom trní," ozvala se Marcelka. "Mají se odstěhovat a začít znovu." "A vezmete mě s sebou?" zeptal se Marcel sotva vteřinu před tím, než uprostřed pole vyrostla zlatá loď ve tvaru kukuřičného klasu.

*

A možná tohle všechno byly vidiny, horečnaté halucinace. Možná tam na té pěšině vykrvácel a přestal cítit bolesti. Je to vlastně mnohem pravděpodobnější.

CopyRight (c) Zbraně Avalonu