Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

William Blake

Kniha Urizen

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Kniha Urizen William Blake

Vstup k první knize o Urizenovi

0, moci, již si osobil prvotní kněz,

když Věční odmítli jeho náboženství

a skryté, šeré místo prázdné

mu dali v samotě na severu.

Ó, Věční, s radostí slyším váš hlas.

Nuž, diktujte perutná slova a chmurné

své vise se nebojte odhalit!

I.

Stín hrozný zvedl se ve věčnosti!

Je neznám, neplodný, uzavřen v sebe,

vše odpuzuje: který zlý duch

tu ohavnou prázdnotu vytvořil

to prázdno, jehož se duše děsí?

Dí někteří: "Urizen." Neznáma však

a zahloubána, temná a tajná

ta síla chmurná se ukryla.

A časy a časy dělil, měřil

pak prostor a prostor v tmě devateré,

skryt, neznám; změny se objevily

jak pusté hory, jež divoce rozryl

vztek chmurných větrů rozvratu.

Neb v krutých bojích bojoval

a v skrytých zápasech s tvory, jež zplodila

jeho pustina divá, s čtvernožci, s ptáky

a s rybami, hady a se živly

a s požáry, s morem, s výpary, s mraky.

Chmurně se točil v činnosti němé

a neviděn, ve vášních mučivých -

činnost neznámá a strašná,

sám sebe pozorující stín,

jenž zabrán je v ohromnou lopotu.

Jeho širé hvozdy však viděli Věční;

a věky ležel, uzavřen, neznám,

skryt dumaje v hloubce; - vše vyhne se, vidouc

ten ohromující děsný chaos.

Své chladné hrůzy Urizen chmurný

si mlčky chystal; tisíce hromů

šik chmurný se táhl hrozným světem

a dunění kol jako hukot moří

zní v jeho mracích a v kupách sněhu

a v horách zásob ledu a krup

je slyšet křik hrůzy jak v jeseni hromy,

když nad úrodou zaplane mrak.

II.

A nebylo země ni nebeských těles

a přitažlivosti; rozpínal

a stahoval Nesmrtelník svou vůlí

své pružné smysly; věčný život

však tryskal a smrti nebylo.

Zvuk trouby nebesa probudil

a spousta krvavých mraků se táhla

kol šerých Urizenových skal -

tak zval se, jenž v nesmírnu byl sám.

Vřesk trouby - a tisíce věčnosti

kol bezútěšných pustin se shlukly,

teď plných mraků, temnoty, vod,

jež se válely v zmateném úsilí

a mluvily řečí hučících hromů,

jež bouřily po štítech jeho hor.

"Z těch hloubek chmurné samoty

a z věčného bytu své svatosti,

skryt, odloučen, v pevných svých záměrech,

jež chovám pro budoucí dni,

jsem hledal radosti bez bolu

a pevnosti beze změn. Ó, Věční,

proč chcete mřít, proč žíti v žárech,

jichž nelze uhasit?

Já nejprve s ohněm zápasil

jsa v nitru stravován v hluboký svět,

v nesmírné prázdno, divoké, temné

a hluboké, v němž nebylo nic:

přírody širé lůno. A rozpjat

jsem nad prázdnem se vznášel - já, sám!

A kruté větry se hnaly, houstly

však v proudy vod a padaly, padaly -

já odrážel ohromné vlny a povstal

z vod širý svět jak přehrada pevná.

Zde v knihy udělané z kovů

jsem taje moudrostí napsal sám,

ty taje chmurného rozjímání,

boje a zápasy příšemými

s obludami, jež zplodil hřích,

jež obývají v prsou všech,

se sedmi smrtelnými hříchy.

Své temnoty rozhaluji a kladu

sem na skálu silnou rukou tu knihu

z věčného kovu, v mé samotě psanou.

Zákony míru, lásky, jednoty

soucitu, soustrasti odpuštění;

nechť jedno obydlí každý si zvolí,

své dávné nekonečné sídlo,

jeden příkaz, jednu radost, jednu touhu,

jednu kletbu, jednu váhu, jednu míru,

jednoho krále a boha, jeden zákon:"

III.

HIas dozněl: jeho bledou tvář

z tmy nořit se viděli, jak jeho ruka

tu kovovou knihu rozvírala

na skále věčnosti. Silné jal vztek -

vztek zuřivosti a prudký hněv

v svých přívalech ohně, krve a žluči

a ve vírech stmého dýmu

a v hrozných podobách energie

všech sedm smrtelných hříchů duše

se zjevilo v živých stvořeních

v těch věčně zuřícfch plamenech.

A odlučujíc se, tmíc se a hřmíc

se věčnost roztrhla s hrozným třeskem

a odvalila se daleko

a široko rozevřela;

jako horstvo kolkolem

se vzdalovala dál a dál

a trosky života nechala

tam viset, mračné skály a prostřed

pak moře prázdnoty bezedné.

A hučící ohně se nebem hnaly

ve větrných vírech a v přívalech krve

a prázdnem zevšad se ohně lijí

nad temnou pouští Urizenovou

a na jeho samozplozené voje.

Z těch ohňů nebylo světlo - tma všude

v těch věčně zuřících plamenech.

V své jízkosti divé, v nezmarném ohni

se do skal a pustin zběsile hnal

a skrýt se nemohl - hory a vrchy

svou ohromnou silou vykopal

a vršil je s námahou bez ustání,

vyl bolestí v divém šílenstvlí

a věky pracoval v žhoudch ohních,

až zšedivěl, stářím podlomen

v svém zoufalství a v stínech smrti.

Kryt širý zkamenělý kolem

si zbudoval ze všech stran jako lůno,

kde tisíce řek jako žíly krve

s hor stékají, by zchladily věčné ohně,

jež šlehají z Věčných; jak černá koule,

již vidí synové věčnosti

tam z břehu nesmírného moře

jako lidské srdce, jež v zápase bije,

svět Urizenův širý se zjevil.

A strážce Los tam Věčným hlídal

tu černou kouli, by v samotě

tu temnou odloučenost držel;

neb Věčnost stála daleko,

jak hvězdy jsou daleko od země.

Los kolem temného démona lkal

a pyl a proklínal osud, neb v mukách

byl od něho Urizen odtržen

a bezednou hloubku měl pod nohama

a sídlem mu byly mocné ohně.

Jak zabit spal Urizen beztvárný

a od Věčnosti odtržen.

A Věční řekli: "Co je to? Smrt.

Jen hroudou hlíny je Urizen:"

Los zavyl v děsném strnutí

a úpěl, skřípal zuby a úpěl,

až roztržení se zhojilo.

Než Urizenovi se nezhojilo,

a chladný, beztvárný, tělo či hlína

rván strašlivými změnami

tam ležel v noci beze snů,

až zděšen beztvárnou, nezměrnou smrtí

Los ohně jeho rozdmýchal.

IV.(a).

Los úžasem byl ohromen

a chřestotu kostí děsil se

a nesmrtelníka, jenž se zmítal

a válel zuře šíleně

ve vírech větrů, v smole a ledku

kol zuřících údů Losových.

Los udělal pak sítě a léčky

a sítě kolem rozestřel.

A chvěje se strachem pozoroval

ty neblahé změny a každou spjal

pak svorníky z bronzu a železa.

A takto se měnil Urizen:

IV.(b).

Věky a věky se přehnaly nad ním,

a v strnulém spánku se hnaly nad ním,

jak chmurná poušť se táhly, rvala

je zemětřesení, chrlily ohně;

věk po věku v příšerných, bezmocných mukách

se valil, a ve virech větrů temnoty

kol něho Věčný prorok tkal,

v své železné svorníky stále bil

a železem je spájel, děle

noc hroznou v období.

A Urizen (toť jeho věčné jméno)

svou plodnou rozkoš tajně skrýval

vždy víc a v dmoucím se sirnatém proudu

své fantazie zahaloval.

A Věčný prorok dmýchal měchy

a obracel čilé kleště a koval

vždy nové řetězy, označuje

jejich články leta, hodiny, dni.

Duch věčný, sevřený, bez ustání

hnal kolem dokola víry hněvu,

a sirnatá pěna hustě se valíc

se usadila v jezero jasné

a lesklé jak na chladných horách sníh.

Zapomnění, němost, nutnost,

v mysli řetězech semknuté

jak v stahujících se ledových poutech

a rozrušené, odtržené

od Věčnosti, Los v železná

svá pouta ukoval, vytápěl pece

a svářel bronz a železo.

A nesmrtelník bez ustání

se zmítal v poutech, nad sílu mučen,

až huňatá střecha uzavřela

mu klenbou zřídlo myšlenek.

A v hrozném spánku plném snů,

jak sčlánkovaný ten pekelný řetěz,

se zmítala v trýzni velká páteř

a větrem se nesla vysílajíc

pak v bolesti žebra jak klenbu sluje,

a pevné kosti chladně skryly

mu všecky nervy radosti.

A přešel první věk,

stav hrozné bolesti.

Pak z dutin skloubené páteře

se snesla s děsem rudá koule,

jež žhavě plála, hluboko

tam v propast hlubokou

a škubavě, třesouc se srážela se

a vysílala tisíce větví

kol jeho pevných kostí.

A přešel druhý věk,

stav hrozné bolesti.

Když v trýznivém strachu byl dokola hnán,

jeho nervný mozek vysílal větve

kol větví srdce nahoře

v dvě malé koule, jež tkvěly tam

v dvou malých dutinách,

a pečlivě skryté před větrem

jeho oči v hloubku se dívaly.

A přešel třetí věk,

stav hrozné bolesti.

Pak nastala muka naděje.

Av těžkém bolu, s námahou, s bojem

dvě uši v těsných závitech

zpod jeho oči vyrazily

a tuhly rostouce.

A přešel čtvrtý věk,

stav hrozné bolesti.

A v mukách příšerných

když vznášel se ve větru,

dvě nozdry se k propasti skláněly.

A přešel pátý věk,

stav hrozné bolesti.

A v mukách příšerných

se mezi žebry nadula

mu dutina hladová,

z ní vyšel táhlý jícen,

pak rudý plamen zjevil se

pak jazyk žíznivý, hladový.

A přešel šestý věk,

stav hrozné bolesti.

A rozlícen, duse se mukami

svou pravici vztáhl k severu

a k jihu levici

a v jízkosti těžké je rozepjal

svou nohou propast deptaje

a strachem se třásl a vyl.

A přešel sedmý věk,

stav hrozné bolesti.

V.

Los s hrůzou se děsil svého díla

a kladivo velké mu vypadlo.

Jeho ohně to viděly, ochably

a skryly v dýmu své silné údy;

neb s hlasitým, zhoubným rachotem

a s chřestotem, řinčením, sténáním

své řetězy snášel Nesmrtelný,

ač sklíčen byl spánkem smrtelným.

Avšecky ty tisíce Věčnosti,

všechna moudrost a radost života

jako moře ho oblévají,

krom toho, co jeho malé oči

mu postupně zjevují.

A teď jeho věčný život

byl zahlazen jako sen.

Pak zachvěv se Věčný prorok, ranou

od severu k jihu udeřil;

teď umlkly měchy a kladivo;

mdlé mlčení zchvátilo prorocký hlas,

a sevřen byl Urizen a Los

v chlad samoty, v temnou prázdnotu.

Věk po věku přešel nad nimi,

a vzdáleni života, světla byli

a ztuhli strašně znetvořeni.

Los nechal hasnout ohně své,

pak ohlédl se s úzkostnou touhou,

ale prostor, bytím nerozdělen,

mu duši hrůzou jal.

Los plakal smutkem zastíněn

a prsa se vzdechy zachvěla;

zřel Urizena jak mrtvolu černou

a v řetězech-soncit zrodil se.

A v úzkosti dělil jej a dělil,

neb soucit duši v bolestech

vždy rozděluje, věčně avěčně

se život lil proudy s jeho skal.

A prázdnota srazila limfu v nervy,

jež po ňadrech noci se daleko táhly

a zanechaly kouli z krve,

jež nad prázdnem se chvěla.

Tak Věčný prorok byl rozdělen

před Urizenovým obrazem smrti,

neb v měnivých mracích a v temnotách

se dole zimní nocí táhla

ta Losova propast nesmírná;

teď jasně, teď temně očím Věčných

se v dálce ukazovalo

to rozdělení neblahé:

jak dalekohled zjevuje světy

v té nesmírné propasti prostoru,

tak šířící se oči Věčných

tam zřely Losův smutný zjev

a chvějivou kouli živé krve.

A koule z živé krve se chvěla

a rozvětvila se v kořeny,

jež jako vlákna se plazila vzduchem,

jak vlákna z krve, mléka a slz

v svých bolestech věčně a věčně,

až s pláčem a křikem chvějíc se, bledá

se vtělila v ženskou postavu,

jež před jeho zsinalou tváří se chvěla.

A všecka Věčnost zachvěla se

zříc první ženu teď oddělenou

a bledou jak sněžný mrak

se vznášet před tváří Losovou.

Strach, úžas, podiv, posvátná úcta

ty věčné zástupy ohromily,

když spatřily samotnou první ženu,

a prchly, zvouce ji soucitem.

"V stan s clonami silnými skryjte je

a koly a provazy sevřete prázdno,

ať Věční už jich nespatří:"

Tkát jali se záclony temnoty

kol prázdna vztyčili silné sloupy

a upevnili v nich zlaté háky;

pak Věční s námahou nekonečnou

tkáň tkali a nazvali ji Vědou.

VI.

Los viděl však ženu, soucit s ní měl

a objal ji - plakala, unikla

a v rozkoši kruté, zvrácené

muž náruči prchla - stíhal ji.

A Věční se zhrozili vidouce,

jak s odděleným svým obrazem

muž zplodil tvora k své podobě.

Čas přešel; Věční stan

se jali budovat,

když Enitharmon mdlá

v svém životě červa cítila.

Červ každý den ležel jí na ňadrech

a v noci v jejím lůně zas

a ležel, až v hada vyrostl

a žalostně syče, pln jedů, kol beder

se Enitharmoně ovíjel.

Had rostl svinutu jejím lůně,

své šupiny svrhoval,

a v prudkých bolestech syčení

se měnilo v odporný skřek:

Mnohé hoře a hrozné bolesti,

mnohé podoby zvěře, ptáků a ryb

zplodily dětskou podobu

tam, kde byl předtím červ.

Když Věční dokončili stan

v té hrůze chmurných vidění,

Enitharmon sténajíc zrodila

dítě rodu mužského.

Křik proletěl pak věčností

a rána ohromujíá,

když lidský stín se narodil.

Rvouc nezadržitelně zemi

a jevíc, s plameny lítými

to dítě vyšlo z lůna.

Stan uzavřeli Věční

a rozbili koly a provazy,

jež napjali k dílu věčnosti.

Los věčnosti už neviděl.

Svou rukou chopil se dítěte

a v pramenech hoře je vykoupal

a Enitharmoně dal.

VII.

A dítě nazváno Ork, a rostl

jsa kojen Enitharmonou.

Los vzbudil ji. Ó, muka a žal!

Pás svíravý kolem prsou

mu narostl avzlykaje

jej ve dví rozerval;

pás jiný prsa však

mu svíral. Vzlykaje

jej zase rozerval.

A zas tu nový pás.

Pás ve dne utvořený

byl v noci rozerván.

A padajíce na skálu

se v řetěz spojily

ty pásy - článek ke článku.

Pak vzali Orka na vrchol hory.

Jak Enitharmon plakala!

Jeho mladé údy ke skále

tam spoutala řetězem žárlivost

pod Urlzenův vražedný stín.

Hlas dítěte mrtvi slyšeli

a procitali ze spaní;

vše slyšelo hlas dítěte

a probouzelo se k životu.

A hladový Urizen podrážděn

jsa vůněmi přírody propátral

svá doupata kolkolem.

A udělal olovnici,

by propast rozdělil,

a udělal krokvici

a váhy udělal

a těžká závaží

a kvadrant kovový

a zlaté kompasy

a propast zkoumat se jal

a založil ovocný sad.

A ohni proroctví obklopil

Los Enitharmonu

a před Urizenem a Orkem ji skryl.

Avzešel z ní nesmírný rod.

VIII.

Svá doupata propátral Urizen

a hory, slatiny, pustinu,

koulí ohnivou svítě si na cestu,

tu cestu strašnou, kde se mu

vstříc stavěly kruté obludnosti

tvary života na jeho pustých horách.

A svět jeho rodil spoustu oblud,

kusy života, hrozné, lísavé, zrádné,

tu podoby nohy, tu ruky, tu hlavy,

tu srdce, tu oka, a zlomyslně

se vznášely, hrůzy příšerné,

jimž rozkoší byla krev.

A nejvíc se Urizen děsil, když viděl

se zjevovat věčný svůj rod,

ty děti žalu na horách

tam plakat a lkát. Nejprv Thiriel

se zjevil, úžaslý nad svým bytím,

jak člověk zrozený z mraku; a Utha

z vod vynořiv se lká;

rval Grodna hlubokou zem a vyl

v svém úžase; nebe nesmírné

jak vyprahlá půda horkem puká,

a Fuzon vzplál, jenž první byl počat

a narozen poslední, a rovněž tak

i všichni jeho synové věční

a jeho dcery z trav zelených

a z dobytčat, oblud a z červů z jámy.

V tmu zahalen viděl všechen svůj rod

a mysl mu klesla! Proklínal

své syny a dcery, neb uviděl,

že nemůže zachovat tělo ani ducha

ni na chvíli jeho železný zákon.

Neb viděl, že život ze smrti žije,

vůl v jatkách sténá, skučí

pes v zimě u dveří;

a plakal a nazval to soucitem

a větrem se pláč jeho lil.

A ve výši nad jejich městy šel,

šel s pláčem, v mukách a žalu,

a kamkoli přišel v zármutku

v těch starých nebesích,

stín chladný za ním se táhl

jak pavučina, vlhký a šerý,

jenž z duše smutné mu vycházel,

a nebe žaláři podobné dělil,

ať kamkoli kráčet Urizen,

jda nad městy v zármutku;

až temná, chladná tkáň se táhla

vším živlem trýzněným

z těch žalů Urizenovy duše.

A ta tkáň je žena v zárodku.

Nic nemohlo rozervat tu tkáň -

ni ohnivá křídla; provazy

tak byly zkrouceny a oka

tak spletena jako lidský mozek.

Vše zvalo ji Sítí náboženství.

IX.

Pak obyvatelé těch měst

své nervy cítili měnit se v morek

a tvrdnoucí kosti tvořily

se v mukách a prudkých úzkostech

a v bolestech škubavých, píchavých

a v hloubavých ve všech končinách,

až zesláblé smysly se stáhly dovnitř

a chřadly v té síti nákazy;

až zakrnělé, zastřené oči

tkáň pokrytectví nepostihly,

kal pruhovaný v jejich nebi,

jejž shrnul jejich zúžený zrak

se jasným vzduchem zdál, neb oči

se zmenšily jako oči lidské;

a v podobu sedmi stop.

Šest dní se stále zmenšovali

a odpočívali sedmý den,

dnu sedmému žehnali v naději chabé,

svůj věčný život zapomněli.

V tvar srdce lidského rozdělilo

se jejich třicet měst. A pak

se nemohli zdvihnout už podle vůle

v té nekonečné prázdnotě

a připoutáni byli k zemi

svou vnímavostí zúženou;

tak žili potom řadu let

a zanechali odporné tělo

pak jícnu hltavé temnoty.

A plakaly jejich děti a hroby

pak budovaly v pustinách

a tvořily zákony opatrnosti

a zvaly je zákony Božími.

Měst třicet oblitých slanými proudy

tam zůstalo; zvou se teď Afrikou,

jež tenkrát se zvala Egyptem.

A zbylí synové Urizenovi

své bratry viděli v jeko síti

se scvrkovat. Marné bylo však

je přemlouvat. - uši obyvatelů

byly svrasklé, hluché a chladné;

a nepoznávaly jejich oči

své bratry z jiných měst.

A urizenovy ostatní děti

pak svolal Fuzon, a opustili

tu vznášející se zemi. Zvali

ji Egyptem a odešli z ní.

A kruhem se slaný oceán lil.