Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Dušan Rouš

Výstava v Budějovicích

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Výstava v Budejovicích

Výstava v Budejovicích

Dušan Rouš

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine
http://amber.zine.cz

Probudil jsem se prudce na posteli, vytřeštil oči do tmy a naráz mi všechno došlo. Vždyť já jsem na tu výstavu úplně zapomněl. Já vím, jsou Vánoce a děcka mají dlouhé prázdniny a já jsem s nimi celou dobu na chalupě, já vím, že se to připravovalo již dřív. Ale nic neomlouvá to, že jsem zapomněl, že dneska v osm ráno začíná vernisáž mé vlastní výstavy a to tam bude i kdosi z ministerstva kultury a noviny, dokonce televize. Jen aby to nebyla NOVA, na tu čučí kdekdo, to by byla ostuda. Jsem v zapadlé chaloupce hluboko v Jeseníkách, mráz již druhý týden je nejmíň -15 většinou však bylo -25. I kdybych nastartoval tu nazrzlou herku (no přece tu moji škodovku), tak do Budějovic je to 300km. A silnice jsou příšerné. Led a sněhové jazyky. Autobaterka se mi povaluje pod postelí, a jak znám svoje auto, tak stejně neotevřu dveře, protože jsou zamrzlé.

Krucinál, co s tím udělám. Je okolo půl osmé, celá rodina, chrápe i pejsek. Oblíkl jsem si gatě a boty, narychlo svetr. Takovej po mým otci asi 25 let starej. Trochu se už rozpadá. Ale na chodbě v chalupě je hrozná zima. Ještě bych při čůrání omrzl. Je skoro 7:45. V předsíni si dřepnu ke dveřím, obejmu se rukama, sklopím hlavu. Hlavou mi bleskne jen: “Pitomej průser, kéž bych byl v Budějovicích.” Něco se utrhlo v mém vědomí. Nevím přesně, co se stalo, na chvíli se mi zastavil čas, jakoby zmrzl. Škublo to se mnou, málem jsem se při tom škubnutí poblil. Ale pevně jsem se držel rukama, a tak to dopadlo dobře. Kouknu pod sebe, bylo ještě dost šero, moc jsem neviděl. Ale byl jsem asi 2 metry nad zemí v nějakým divným městě. Zpočátku jsem nemohl poznat, kde jsem se to octnul. Ze zatáčky vyjelo auto, svítilo dálkovými světly a trochu mě oslnilo. Klesl jsem z výšky trošku k zemi, a jak auto pode mnou projelo, zavadilo o moje nohy. Ozvala se plechová rána. chlapík zabrzdil a vylezl ven z auta. Kouká kolem sebe, kleje, prohlíží si promáčklinu na střeše. Chtěl sem se mu omluvit, ale asi mě neviděl. Vyrovnal jsem náraz a opatrně se posouval asi půl metru nad zemí. Vypadalo to, jako bych visel na gumě nad zemí. Docela to bylo fajn. A to už jsem poznal vlevo kasárna, kde jsem před 15ti léty byl měsíc na vojenským cvičení.

Fotograf na schodech ještě 5x bezostyšně vyfotil cíp kožichu, sebral stativ, hodil přes rameno a se slovy: “To bude bomba, mládeži!” vypadl z ministerstva. Asi valil do temné BLESKOMORY.

“Co to je za prkno” zeptal jsem se jí.

“Který?”

“No to, cos na něm ležela.”

“My si tykáme?” Zeptala se dost ostře.

“No já nevím, jestli si tykáme, ale já ti tykám. Ale klidně vám začnu vykat, jestli vám to tak vadí”

“Mně to vlastně nevadí. Já se musím chvílemi bránit a být tak strohá, protože mi tu většinou chtějí všichni tykat, jakobych byla jejich dcera.”

“Co to je za prkno, na kterým jste spala?” vyknul jsem jí omylem.

“Prosím tě, pojď se mnou na záchod.”

“To jsou paradoxy, co? “.

“Všimla sis toho vagabunda ve svetru?”