Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Blahoslav Balcar

Byla biblická potopa světa?

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Byla biblická potopa světa?

Blahoslav Balcar

zpracoval Jiří Svršek

Zrcadlo internetového měsíčníku Natura (http://natura.baf.cz/),
mail: natura@snisnet.cz

Časopis vychází jednou měsíčně, nové číslo vycházi nejpozději těsně před koncem předchozího měsíce.

Všechny články jsou přehledně uspořádány v knihovně, která čtenárům umožňuje vybrat si články podle svého vlastního zájmu.

Teologové věří, že znají otázky, ale nemohou pochopit odpovědi. Fyzikové si myslí, že znají odpovědi, ale nemohou znát otázky. Optimista může proto považovat dialog za cestu k osvícení, kdežto pesimista může předvídat, že nejspíše skončí zjištěním, jak nerozumíme ani otázkám, ani odpovědím.
John D. Barrow: Teorie všeho [12]

Literatura:

[1] Balcar, Blahoslav: Tajemství potopy. Nakl. Nový život, Praha 1991. ISBN: 80-900166-1-8
[2] Máj, P. K.: Boží existence, 22 důkazů. edice Maják Pravdy, církevně schváleno, Litom. č.184, 30.4.1991
[3] Jockusch, Harald: Kód života. Orbis, Praha 1977 z něm. orig.: Die entzauberten Kristalle, Econ Verlag, Dusseldorf, 1973
[4] Hlad, Oldřich - Pavlousek, Jaroslav: Přehled astronomie. SNTL, Spálená 51, Praha 1, 1991. ISBN: 80-03-00160-9
[5] Fišer, Jan: Průhledy do mikrokosmu. nakl. Mladá fronta, Praha 1986
[6] Hadač, Emil: Ekologické katastrofy. Horizont, Praha 1987
[7] Kukal, Zdeněk: Přírodní katastrofy. Horizont, Praha 1982.
[8] Odehnal, Milan: Supravodivost a jiné kvantové jevy. Academia, Praha 1992. ISSN: 0528-7103.
[9] Anděl, Jiří: Matematická statistika. SNTL, Praha 1985.
[10] Hebák, Petr - Hustopecký, Jiří: Vícerozměrné statistické metody s aplikacemi. SNTL, Praha 1987.
[11] Weisner, Ivo: Světlo dávných věků. nakl. AOS Publishing, Resslova 40, 400 01 Ústí nad Labem, 1996 ISBN: 80-901919-4-0 (AOS Publishing)
[12] Barrow, John D.: Teorie všeho. Mladá fronta, Praha 1997. z angl. orig.: Theories of Everything, Oxford University Press, 1991. ISBN: 80-204-0602-6
[13] Hawking, Stephen W.: Stručná historie času. Mladá Fronta, Praha 1991 (z angl.originálu A Brief History of Time. From The Big Bang to Black Holes, Bantam Books Inc., New York 1988)
[14] Coveney, Peter; Highfield, Roger: Šíp času. nakl. Oldag, Ostrava 1995, ISBN: 80-85954-08-7, orig.: The Arrow of Time, WH Allen (Virgin Publishing Ltd.) Great Britain, 1990
[15] Raup, David Malcolm: O zániku druhů. nakl. Lidové Noviny, Praha 1995, překlad: Anton Markoš (originál: Extinction: Bad Genes or Bad Luck?, Acta geol. hisp., 16, 1/2, 25 - 33, rok: 1981) ISBN: 80-7106-099-2
[16] Gould, Stephen Jay: Pandin palec. Mladá fronta, edice Kolumbus, Praha 1988
[17] Weinberg, Steven: Snění o finální teorii. Nakl. Hynek spol. s r.o., Celetná 11, 110 00 Praha 1. 1996. z amer. orig.: Dreams of a Final Theory. Pantheon Books, New York, 1993. ISBN: 80-85906-26-0

Odkazy na časopis Natura:
[N1] Vědecké důkazy existence Boha. Autor: Jiří Svršek. Natura 12/96.
[N2] Konstrukce logických argumentů. Přeložil a zpracoval: Jiří Svršek. Natura 10/95.
[N3] Fotografie astronomických objektů na BBS Intellectronics Board Tachov. Autor: Jiří Svršek. Natura 05/95.
[N4] Rotace jádra Země. Physics News Update. Natura 09/96.
[N5] Pohyb svrchního pláště Země. Physics News Update. Natura 09/97.
[N6] Mýty starověkých civilizací. Zpracoval: Jiří Svršek. Natura xx/98.
[N7] Délka dne v proterozoiku. Physics News Update. Natura 09/96.

Odkazy na texty v síti Internet:
[I1] From: mathew [M1] Subject: Alt.Atheism FAQ: Constructing a Logical Argument. Summary: Includes a list of logical fallacies. Sender: [M1] (mathew) Organization: Harlequin Ltd, Cambridge, UK. Date: Fri, 2 Jun 1995 17:33:31 GMT
[I2] From: [M2] (AIP listserver) Subject: PHYSICS NEWS UPDATE. The American Institute of Physics Bulletin of Physics News. Number 280 July 22, 1996 by Phillip F. Schewe and Ben Stein
[I3] From: [M2] (AIP listserver) Subject: update.332, PHYSICS NEWS UPDATE The American Institute of Physics Bulletin of Physics News. Number 332 August 1, 1997 by Phillip F. Schewe and Ben Stein
[I4] From: [M2] (AIP listserver) Subject: update.282, PHYSICS NEWS UPDATE The American Institute of Physics Bulletin of Physics News. Number 282 August 2, 1996 by Phillip F. Schewe and Ben Stein

0. Úvodem

Jak vznikl vesmír? Jak vznikl život na Zemi a odkud se vzal člověk? Proti Darwinově evoluční teorii od doby jejího vzniku stojí teorie Božího stvoření, kterou v různých obměnách zastávají křesťanské církve a řada jiných náboženství.
Na rozdíl od zastánců evoluční teorie, kteří sbírají vědecké důkazy na její podporu, kreacionisté (zastánci teorie stvoření) se soustřeďují téměř výlučně na shromažďování pochybností proti evoluční teorii vyhledáváním slabých míst a nejasností. Používají k tomu nejrůznější metody a argumenty. Někteří se snaží pomocí vědeckých argumentů dokázat, že život na Zemi byl nutně stvořen Božím zásahem. Takový postup zvolil např. P. K. Máj ve své práci [2] (viz [N1]) nebo Blahoslav Balcar ve své knize [1]. Při studiu těchto prací je zajímavé sledovat, jakým způsobem jsou jednotlivé argumenty konstruovány a zda na jejich základě nedochází ke klamným závěrům. K tomuto účelu může posloužit např. vynikající článek "Constructing a Logical Argument" [I1] (viz [N2]).
Autor knihy [1] uvádí, že poměr mezi vědou a náboženstvím se zásadně změnil. Domnívá se, že věda a náboženství se nevylučují, ale že naopak v zásadních věcech panuje shoda.
Autor knihy [1] se ve své práci soustředil na důkaz biblické potopy světa, o níž hovoří 1. kniha Mojžíšova Genesis počínaje šestou kapitolou. Používá k tomu řadu argumentů, které se opírají především o nevyjasněná místa geologie a paleontologie.

1. Geologické stáří planety Země

Z textů v Bibli vyplývá, že Země musí být velmi mladá planeta a že rozhodně její existence netrvá asi 4,6 miliardy let, jak uvádějí v současnosti geologové.
Autor knihy [1] proto podrobně analyzuje jednotlivé metody určování geologického stáří a zpochybňuje jejich věrohodnost.
Geologové určovali stáří hornin mnohem dříve, než byly objeveny radioizotopové metody. Byly formulovány tři základní principy týkající se relativního datování hornin.
Princip superpozice. Podle tohoto principu jsou nejstarší vrstvy uloženy na spodu souvrství a jsou zakryty vrstvami, které se ukládaly později.
Princip uniformity (aktualismus). Tento princip vychází z poznatku, že četné vlastnosti hornin v sedimentech se během času opakují. Procesy, které ovlivňují Zemi dnes, ji proto ovlivňovaly také v minulosti.
Tento princip je založen na předpokladu, že vznik a vývoj všech jevů, které lze pozorovat v přírodě, je možno vysvětlit čistě na základě přírodních zákonů a procesů. V geologii tento princip znamená, že všechny geologické útvary lze vysvětlit jako důsledek pomalých procesů sedimentace, eroze, smršťování hornin, radioaktivity a jiných přírodních sil, které působí po velmi dlouhou dobu.
Princip korelace hornin. Tento princip vychází z předpokladu, že sedimentární vrstvy, které obsahují stejné fosilní nálezy, jsou stejně staré.
Autor knihy [1] uvádí, že nikde na světě nebyl nalezen kompletní geologický sloupec geologických útvarů, jak je uveden v geochronologické tabulce. Dokonce nebyl nikde nalezen ani částečně kompletní geologický sloupec. Geochronologická tabulka byla sestavena na základě principu superpozice, ale dosud nebyly pozorovány nikdy více než dvě nebo tři geologické formace. Proto autor knihy [1] z toho vyvozuje, že geochronologická tabulka je sestavena uměle a neodpovídá realitě.
Autor knihy [1] se dále odvolává na nálezy, kdy údajně nejstarší horniny bez fosilií se nacházejí na povrchu a přitom se jeví z fyzikálního hlediska jako mladé, tedy jsou měkké a nejsou stmelené. Naproti tomu byly nalezeny údajně mladé horniny se značně vyspělými fosiliemi podle geochronologické tabulky, které byly krystalické a metamorfované jako horniny nejstarší.
Geologové všeobecně uznávají, že kterákoliv geologická formace obsahující fosilie může ležet přímo na kterékoliv jiné formaci, která má v geochronologické tabulce místo pod ní. Nemusí tedy ležet přímo na formaci, která má podle geochronologické tabulky ležet bezprostředně pod ní. Pokud tyto mezistupně mezi formacemi scházejí, předpokládá se, že došlo v té době k jejich erozi. Takové chybějící formace nejsou fyzikálně zjistitelné.
Pokud mezi dvěma formacemi chybí formace, které by se podle geochronologické tabulky měly ve zkoumaném sloupci vyskytovat, hovoří se o diskordanci. Autor knihy [1] zastává názor, že geologové používají apriorní představy o evolučním procesu, protože jinak by nemohli tvrdit, že mezi uložením dvou formací může vzniknout značná časová mezera.
Na druhé straně byly nalezeny sloupce, v nichž na sebe plynule navazují formace, které k sobě podle geochronologické tabulky vůbec nepatří. V tomto případě se hovoří o konkordanci. Byly nalezeny oblasti, ve kterých formace obsahující "staré" fosilie spočívají na formacích s "mladými" fosiliemi. Geologové proto vyslovili teorii "horizontálních přesmyků", podle níž velké masy horniny byly odděleny od původní formace a přesunuty do jiných oblastí. Potom měla následovat povrchová eroze, která odstranila horní formace. Proto nakonec jsou nalezeny pouze staré horniny ležící na horninách mladších.

1.1. Datování pomocí fosilií

První datovací metodou bylo datování pomocí fosilií. Podle evoluční teorie by měly nejstarší geologické útvary obsahovat pouze primitivní organismy. Pokud tedy nějaký geologický útvar obsahuje fosilie trilobitů, usuzuje se, že náleží do paleozoika.
Předpokladem určení stáří horniny touto metodou je, aby nalezená fosilie odpovídala některé typizované fosilii, která je charakteristická pro určitý geologický útvar. Existuje ovšem celá řada fosilií, které se vyskytují v mnoha různých geologických útvarech současně. Pak se používají jiná kritéria nebo se vyčká na objev vhodné fosilie.
Naopak biologové využívají pro určení stáří neznámých fosilií tvrzení geologů, že nejstarší formy života se nacházejí pouze v nejstarších horninách.
Autor knihy [1] uvádí, že geologové a paleontologové se tak pohybují důsledně v chybném kruhu, protože při určování stáří hornin a fosilií se na sebe vzájemně odkazují.
Dále autor knihy [1] uvádí, že důkazem nevěrohodnosti této metody jsou situace, kdy horniny s evolučně staršími organismy leží nad horninami s organismy evolučně mladšími. O stáří horniny rozhoduje fosilie a fyzikální podstata a poloha útvaru zde hraje jen malou roli. Tímto způsobem se využívá apriorní předpoklad o platnosti evoluční teorie.

1.2. Radiokarbonová datovací metoda

Radiokarbonová metoda je použitelná v případech, že ve formaci se nacházejí fosilie s obsahem izotopů uhlíku. Uhlík je směsí izotopů C[11;6], C[12;6], C[13;6] a [C14;6]. První číslo označuje počet nukleonů (protonů a neutronů), druhé počet protonů v jádře atomu.
Radioaktivní uhlík C[14;6] vzniká ve svrchní vrstvě atmosféry bombardováním atomů dusíku pomalými neutrony:
N[14;7] + n[1;0] --> C[14;6] + H[1;1]
Radioaktivní izotop uhlíku C[14;7] se pak slučuje v nižších vrstvách s kyslíkem a vytváří oxid uhličitý. Ten se pak v procesu fotosyntézy dostává do tkání zelených rostlin a odtud zase do organismu živočichů. Koncentrace radioaktivního oxidu uhličitého v atmosféře je asi 0,03%.
Radioaktivní izotop uhlíku C[14;7] má poločas rozpadu 5568 let [3]. Za tuto dobu se rozpadne polovina množství izotopu. Pokud radioaktivní izotop uhlíku C[14;7] vzniká ve svrchních vrstvách atmosféry konstantní rychlostí, je jeho koncentrace v nižších vrstvách atmosféry je také konstantní. Proto v živém organismu zůstává množství tohoto izotopu také konstantní, protože nepřetržitě dochází k jeho doplňování z ovzduší nebo z potravy.
Po smrti organismu výměna tohoto izotopu uhlíku s ovzduším ustane. Radioaktivní atomy C[14;6] se rozpadají na atomy C[12;6] a koncentrace C[14;6] proto trvale klesá.
Spolehlivost datovací radiokarbonové metody významně závisí na následujících předpokladech:
1. Koncentrace izotopu C[14;6] v atmosféře.
Pokud koncentrace izotopu C[14;6] v atmosféře by byla v době života organismu nulová, pak by se v organismu po jeho smrti tento izotop uhlíku nenacházel a dnes bychom nebyli schopni touto metodou určit stáří organismu.
Pokud by naopak koncentrace izotopu C[14;6] v atmosféře byla v době života organismu dvojnásobná, než je dnes, pak po 5568 letech od jeho smrti bychom usuzovali na to, že organismus právě zemřel.
Datovací radiokarbonová metoda je tedy závislá na konstantní rychlosti vzniku izotopu C[14;6] ve svrchních vrstvách atmosféry. Podle názorů astronomů byl zdroj kosmického záření během celé evoluce konstantní. Množství záření, které dopadá do svrchních vrstev atmosféry, je ale závislé na intenzitě magnetického pole Země. Silnější magnetické pole propustí do svrchních vrstev atmosféry méně kosmického záření. Je prokázáno, že v geologické minulosti Země ke změnám intenzity magnetického pole docházelo (viz např. [4], [N3]).
2. Rychlost rozpadu izotopu C[14;6].
Datovací radiokarbonová metoda vychází z předpokladu, že rozpad izotopu C[14;6] probíhá za všech fyzikálních podmínek konstantní rychlostí.
3. Vzájemná výměna izotopů C[14;6] a C[12;6] ve fosiliích.
Aby datovací radiokarbonová metoda měla smysl, nesmí po smrti organismu docházet k vzájemné výměně izotopů uhlíku mezi okolím a zbytky organismu. Pokud například by byl vzorek omýván nějakým karbonátem nebo bikarbonátem s běžným obsahem izotopu C[14;6], bude se pak jevit mladší, než ve skutečnosti je. Naopak, pokud se izotop C[14;6] ze vzorku vyluhuje vodou ve formě karbonátu, bude se vzorek jevit starší, než ve skutečnosti je.
4. Koncentrace C[14;6] je po období delším než je trojnásobek poločasu rozpadu prakticky neměřitelná.
Datovací radiokarbonová metoda je omezena schopností přesně změřit koncentraci izotopu C[14;6] ve vzorku. Nelze ji použít na období delší než je trojnásobek poločasu rozpadu.
V roce 1982 začala být používána metoda urychlovací hmotové spektrografie, která spočívá v urychlování atomů v magnetickém poli. Dráhy různých izotopů uhlíku mají různé zakřivení a proto je lze sčítat odděleně od jiných prvků. K testování postačuje asi jeden miligram vzorku.
V současné době je obsah radioaktivního izotopu uhlíku C[14] v atmosféře na jedné straně redukován spalováním fosilních paliv a na druhé straně zvyšován pokusnými výbuchy jaderných zbraní. Proto mohou být výsledky zkresleny kontaminací zkoumaných vzorků. Jiná datovací metoda organických vzorků není dosud známa.

1.3. Datování geologických útvarů metodou uran-olovo

Pro určování stáří geologických útvarů lze jako jednu z metod použít radioaktivní rozpad izotopu uranu U[238;92], který se rozpadovou řadou rozpadá na olovo Pb[206;82]. (viz příloha 2).
Při použití této datovací metody se předpokládá, že rychlost radioaktivního rozpadu je konstantní. Pokud se v hornině nalezne uran a olovo, jejich relativní množství se používá jako index stáří horniny.
Problémem této metody je skutečnost, že neznáme množství olova v hornině v době jejího vzniku a musí se učinit jistý předpoklad. Řekněme, že jsme zjistili v hornině 6,25% uranu a zbytek tvoří olovo. Pokud by v hornině při jejím vzniku nebylo olovo vůbec přítomno a uran ani olovo se během doby z horniny neztratilo, bylo by stáří horniny 18 miliard let. Pokud by při vzniku horniny bylo přítomno 50% uranu a 50% olova a žádné olovo nebo uran se během doby z horniny neztratilo, bylo by stáří horniny jen 13,5 miliardy let. Pokud by se ovšem z této horniny během doby ztratilo 50% uranu, pak stáří horniny by bylo jen 4,5 miliardy let.
Uran z horniny může zmizet nejen radioaktivním rozpadem. Uran se například snadno rozpouští ve slabých kyselinách.
Z uvedeného popisu je tedy vidět, že vypočtené stáří vzorku horniny silně závisí na přijatých předpokladech.

1.4. Datování geologických útvarů pomocí poměru izotopů

Modifikací výše uvedené metody určování stáří hornin je datování pomocí poměru jednotlivých izotopů olova a uranu. Často se používají následující poměry izotopů:
U[238;92]/Pb[206;82]
U[235;92]/Pb[207;82]
Pb[207;82]/Pb[206;82]
Autor knihy [1] uvádí, že v praxi tyto metody dávají různé výsledky. Podle jeho názoru se v současné době uznává, že takové výsledky nejsou výjimkou, ale pravidlem.
Autor knihy [1] dále uvádí, že pro vysvětlení rozporů těchto metod existuje hypotéza, která tyto metody pro datování hornin diskredituje. Podle této hypotézy v radioaktivním materiálu se může jeden izotop olova přeměnit v jiný izotop olova neutronovým záchytem:
Pb[206;82] + n[1;0] --> Pb[207;82]
Pb[207;82] + n[1;0] --> Pb[208;82]
Pokud by se uvedená hypotéza ukázala jako pravdivá, byly by metody datování založené na radioaktivním rozpadu uranu v praxi nepoužitelné. Nebylo by totiž jasné, zda izotop olova Pb[207;82] vznikl pouze rozpadem izotopu U[235;82] nebo také neutronovým záchytem (gammaneutronovou reakcí) z olova Pb[206;82].

1.5. Kalium-argonová metoda

Datovací metoda pomocí izotopů draslíku a argonu. Přírodní draslík obsahuje tři izotopy K[39;19], K[40;19] a K[41;19]. Izotop K[40;19], který doprovází draslík K[39;19] asi v jedné setině procenta, se rozpadá na argon Ar[;18], který se zachycuje na krystalické mřížce obsahující draslík. Poločas rozpadu draslíku na argon je 1,27 miliardy let. Argon se udržuje pouze v pevné krystalické mřížce. Proto například nelze tuto metodu použít pro určení stáří lávy.
Argon se v krystalické mřížce zachycuje pouze fyzikálně. Plyn může proto snadno unikat například zahřátím. Pokud tedy argon z horniny unikne, bude se hornina jevit nutně mladší, než je ve skutečnosti. Při měření obsahu argonu jde o velmi nepatrná množství, proto je tato metoda zatížena značnou chybou.
Autor knihy [1] dále uvádí, že i tato metoda je založena na předpokladu konstantního poločasu rozpadu. Pokud ale z vesmíru procházelo atmosférou Země více neutronů (např. v důsledku erupce blízké supernovy), pak se poločas rozpadu může změnit.

1.6. Metoda rubidium-stroncium

Datovací metoda rubidium-stroncium je založena na beta rozpadu izotopu rubidia Rb na stroncium Sr:
Rb[87;37] --> Sr[87;38] + beta
Poločas rozpadu rubidia na stroncium byl odhadnut na 47 až 50 miliard let. Podle autora knihy [1] je problémem této metody datování hornin skutečnost, že v horninách je asi dvacetinásobné množství stroncia, než by mohlo vzniknout radioaktivním rozpadem rubidia v průběhu 5 miliard let. Proto se začalo usuzovat, že v hornině musí existovat neradiogenní stroncium, které v ní bylo přítomno již v době vzniku Země.
Dalším problémem této metody je skutečnost, že stroncium již při nízkých teplotách se z horniny odpařuje. Autor knihy [1] se proto domnívá, že tato metoda je pro datování stáří hornin značně nespolehlivá.

1.7. Závěry

Nespolehlivost datovacích metod založených na radioaktivním rozpadu prvků je podle autora knihy [1] prokázána řadou značně rozporných výsledků, které lze vyhledat v odborné literatuře. Pokud taková měření nezapadají do představy evoluční teorie na základě objevených fosilií, jsou zamítnuta.
Autor knihy [1] z toho vyvozuje závěr, že neexistuje žádný objektivní důkaz o tom, že planeta Země je stará asi 4,6 miliardy let, jak se dnes uvádí. Jedním z jeho hlavních argumentů je skutečnost, že geologové při datování hornin využívají apriorního přesvědčení platnosti evoluční teorie.
Je však třeba poznamenat, že stáří Země není odhadováno jen na základě fosilních nálezů nebo radioizotopových metod. Věda nutně postupuje v širším kontextu a její závěry musí souhlasit se závěry všech ostatních vědních oborů. Tyto závěry nesmí být v rozporu s pozorovanou skutečností. Stáří Země je určováno v kontextu stáří vesmíru, stáří hvězd, Galaxie, stáří Slunce, vzorků meteoritů, hornin Měsíce a jiných planet. Pokud je např. stáří některých meteoritů, hornin na Měsíci a na Marsu určeno na více než 4 miliardy let, není důvodu, aby planeta Země byla výrazně mladší, jak si představují kreacionisté. Přitom uvedené námitky proti radioaktivním datovacím metodám nemají při určování stáří meteoritů nebo hornin na jiných planetách většinou žádné opodstatnění. Například počáteční obsah olova, uranu a ostatních prvků v meteoritech vychází z řady fyzikálních a kosmologických úvah. Planetu Zemi přitom nelze z těchto úvah vyjmout jen na základě představy Božího stvoření.
Evoluční teorie je v současné době jedinou teorií vývoje života na Zemi, která nevyužívá apriorních předpokladů. Teorie stvoření takovou teorií rozhodně není, neboť apriorně předpokládá existenci Boha na základě pravdivosti Bible.