Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Pravda

Rion- Dobrodružství v Morini I

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Rion - Dobrodružství v Morini I.

Rion - Dobrodružství v Morini I.

Václav Pravda

Zveřejněno se souhlasem internetového magazínu Amberzine

http://amber.zine.cz

* * *

Vystoupil jsem na břeh, nadhodil si ranec, který zatěžoval mé beztak již dost pochroumané rameno, a bez jediného ohlédnutí se za lodí, která mne sem dopravila, jsem vykročil spletí přístavních uliček. Bezcílně. Těšilo mne

procházet špinavými uličkami a nevábnými zákoutími, jen pro tu prostou radost z chůze a pevné země pod nohama. Na moři jsem strávil větší dobu než bych sám chtěl.

Bouře, kterou na naší loď přivolali kněží Hoosova kultu, nás zavála do méně známých končin Almynského moře a zdržela naši cestu natolik, že jsem musel několikrát zakročovat ve sporech, které propukaly na lodi při stále se zhoršující náladě všech námořníků

i hrstky cestujících. Ale to už všechno bylo za mnou a já nasával vůni pokrmů, připravovaných na ohništích pod širým nebem a vychutnával pocit volnosti. Moje na míru zhotovená zbroj, se kterou se nemohu rozloučit, nebyla z nejlehčích a ranec nepříjemně dřel do ramen, takže jsem usoudil, že ještě dnes musím navštívit nějakého ranhojiče, aby pomohl léčivou mastí mému poraněnému rameni.

* * *

Vymotal jsem se z bludiště přístavní čtvrti a zamířil k výstavnějším, i když stále prostým čtvrtím.

tušit, že nejlepší časy pro město teprve přijdou nebo už jsou dávno pryč.

Zahlédl jsem vývěsní štít

blízkého hostince a vkročil do dveří.

Rozkoukal jsem se v příšeří,

* * *

"Dvojitou porci, k tomu dostatek chleba a něco na zahnání žízně."

* * *

Zatímco jeho pomocník připravoval jídlo, hostinský se vrátil ke stolu se džbánem vína. Jste tu nový, pane? Odpuste, že se ptám, ale Váš oděv napovídá o cizím původu."

Prohlédl jsem si ho zblízka, ale za jeho otázkou jsem neodhalil nic zlého. "Připlavil jsem se s Saratogou, hodlám tady pár dní zůstat a pak se vypravit dál. Noclehy nabízíš?"

"Měl bych jen malý pokojík, protože zítra je obětní den a všechny lepší pokoje jsou již obsazené. Lidé se sjíždějí z dálky, aby viděli naši hlavní kněžku. Je neuvěřitelně krásná. A krutá."

Ale to už říkal šeptem a nervózně se díval směrem ke stolu, kde seděli dva mniši v hnědých kutnách, přepásaných hrubým provazem. Je pravda, že jejich pichlavá, poživačnost prozrazující očka nevěstila nic dobrého. Ale nevšímal jsem si jich dál, tak jako si jich nevšímali ani další hosté. S hostinským jsme se domluvili jsme se na ceně za nocleh na příští dny a vyptal jsem se na podrobnosti zítřejšího obřadu. Byl to chytrý muž, prozradil mi spoustu zajímavých podrobností. "Každoroční oběť

"Vládne městu," konstatoval jsem. "Ano, docela dobře, alespoň většina je spokojena." Bylo vidět, že hostinský má ještě co říci,

"Velmi těžko se dá rozpoznat původ tvé bolesti, cizinče. Svaly nedovolují řádně prohmatat kloub a pravděpodobně tam někde bude příčina. Již dlouho jsem neviděl takové svaly." Málem jsem se neubránil ušklíbnutí.

Snadno jsem se doptal na cestu, město ožívalo a s přicházejícím soumrakem nebyly tolik vidět rozdíly mezi mnou a domorodci. Jako v každém přístavu, kde se mísí různé kultury, i tady přízvuk nehrál roli a tak mi lidé celkem ochotně poradili směr.

Popíjel jsem z druhého džbánu.

"Chci se s tebou seznámit," oznámila mi žena přede mnou. ňadra jí hrozila roztrhnout těsný korzet a prudce se pohybující mateřské znaménko na levém z nich mne opravdu začalo zajímat. Prohlédl jsem si jí. Sporý a vyzývavý oděv

"I já tě rád vidím.

"Ohalina,"půvabně poklesla v kolenou a zavěsila se do mne. "Jsi takový silný a vypadáš jako muž, který ví co chce." Zasmál jsem se její přímosti a objal ji kolem ramenou. Zamířili jsme pro další pohár vína. Usadili jsme se u jednoho z volných stolů, od kterého jsem odstrčil úplně opilého mladíka, a při stupňujícím se průzumu svých těl jsme pokračovali v rozhovoru. "Dopili jsme. A další pohár, ze kterého chci pít, není pohár vína."

"Děkuju," řekla tiše.

Políbili jsme se na rozloučenou a já se vrátil dolů. Místnost se poněkud vyprázdnila a zůstali pouze ti, kteří se rozhodli skončit buď pod stoly nebo v cizí posteli a nebo, což také nebylo vyloučeno, s nožem v zádech v nějaké stoce. Milování mi pomohlo vystřízlivět a také nálada předchozích chvil se nedala srovnat s tím, co se odehrávalo všude kolem, takže jsem usoudil, že se nepřidám ani k jedněm, ani k druhým, natož třetím. Přitáhl jsem si pochvu s mečem a vyrazil k nálevnímu stolu zaplatit. Vyhnul jsem se rozvášněné dvojici, která vypadala, že ani do poschodí nedojde, překročil právě upadnuvšího staršího muže a postavil se blízko mužů obklopujících nálevní stůl.

"Děkuji, společnost si volím sám, a vy nevypadáte ani jako něco, co by stálo za víc než tuhle větu." Skoro ani nerozuměli slovům, ale smysl jim došel.

Měl jsem je v patách. Ale byl jsem venku, na volném prostranství. Muž u vchodu se překvapeně díval, jak mne čtveřice dohání. Dal jsem se do klusu a přes rameno zakřičel několik výsměšných

"Kolerova práce," začal sám, "on je majitelem většiny podobných podniků ve městě a dělá všechno pro to, aby se stal majitelem jediným. Jeho zabijáci"

Ze dveří podniku vyběhli další muži a po spatření scény, kterou nečekali, se vyřítili proti mně.

Kolem se povalovaly zbraně, všude byl cítit pach čerstvé krve, který neodvál ani lehký větřík. Osušil jsem novou ranku na tváři, zaklel a pohlédl na muže. Za očima mu to rychle pracovalo. "Počkej,"

Následoval jsem dvojici, protože se mi nechtělo čekat, až se seběhne půl města a bude se chtít pomstít. Přešli jsme do kroku, nikdo nás nepronásledoval. "Potřebuji si vyzvednout své věci, bydlím v hostinci U Zlatého koně." "Dobře, sejdeme se u západní brány co nejdříve." Ukázal mi směr. Přikývl jsem a aniž bych se zdržoval úvahami, co to právě provádím, rozběhl jsem se k hostinci. Odpolední procházka mne dostatečně seznámila s rozložením čtvrtí a ulic. Doběhl jsem ke známému domu. Vyšplhal jsem se na zeď, přeskočil na protější střechu, přeběhl k oknu svého pokojíku a vlezl dovnitř. Popadl jsem svůj ranec a na postel pohodil pár stříbrňáků. Stejnou

Muž mne vybídl k naložení rance na nákladního koně, kterého přivedl s sebou a vydali jsme se dál od města.

"Ondarej, Kateka," představil sebe a svou společnici muž. "Děkuji ti, že jsi mi dodal odvahu k tomu, abych opustil tohle město a děkuji za to, že jsi mne zbavil mého největšího nepřítele." Vzpomněl jsem si na vysokého muže, který tak zarputile bojoval. "Vyhrožovali, že mi zmrzačí sestru, když nebudu plnit jejich příkazy. Bylo jich moc. Byli jsme připoutaní kouzlem k tomu místu. Nemohl jsem se vzepřít.

Vzpomněl jsem si znovu, tentokrát na Ohalinu, která mi dala krásný pocit a byl jsem šťastný, že jsem se jí mohl takhle odměnit. "Zítra vyrazíme dál,"

"Musím se zúčastnit

"Jdu s tebou, vděčíme ti za víc, než jsi schopný pochopit. Ale Kateko, ty musíš zůstat zde. Ještě den, dva to tady bude bezpečné. Nezkazíme si to, v co jsme tak dlouho doufali a plánovali." Dívka stručně odvětila: "Rozumím," a obrátila se ke mně.