Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Beneš Třebízský

Jan Abatyše

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jan Abatyše

Václav Beneš Třebízský

Zveřejněno s laskavým souhlasem pana Václava Černého http://vacy.parcon.cz/history/

I.

Na bílé, čtverhranné věži Třebízské nevlál již prapor s křížem rytířů sv. Jana Jerusalemského skoro od půldruhého sta let. Pamětníci posledního Johanity na zdejší tvrzi leželi ve Kvílicích dávno zpráchnivělí, a byly to již děti vnuků jejich, když nad okolním požehnaným krajem vyvstaly nové černé mraky.

Polovice Třebízských pilo již z kalicha ve Kvílickém kostele, a ti, co přijímali ještě pod jednou, musili choditi až na Týnici k jeptiškám. Vše dokola prohlásilo se pro nové učení.

Pan Aleš, sezením na Třebízi v prvním čtvrti století patnáctého, nebránil nikomu v požívání Těla Páně podobojí, a kmeti si ho proto velice vážili. Mimo zdejší tvrz patřili mu Kvílice, Kobylníky a ještě několik poplužních dvorů.

"Kdybych byl mladším, kdož ví, nepil-li bych také, ale na stará léta si ve víře vybírati nebudu. Není-li dobrá, minulých dnů bych nenapravil, a vede-li, jak ti naši říkají, ke spáse, pak bych se musil nazvati bloudem, kdybych se jí zřekl."

Tak říkával zdejší pán, když chodili hlasatelé kalicha ode vsi ke vsi a Prokop ze Skal či Přech s Jakoubkem z Hořešovic mu domlouvali.

Pan Aleš byl vdovcem a ze všech jedenácti dětí, jež měl s nebožkou, zbyli mu jen dva synové: Jan se Stanem. Když mu jedno po druhém umíralo, pravil pokaždé: "Nemám tolik, abych každému mohl dáti tvrz. A aby se stali zemany či pouhými poplužníky, bude jim lépe tam nahoře, budou-li anděly. Budiž jméno Páně pochváleno!"

Ale když zavřela oči paní Salomena, svěsil pan Aleš hlavu, řekl, že měla ve tvrzi ještě dost místa, a Pánaboha nechválil.

Otec měl z obou synů radost; jediné toho nerad viděl na starším, že často si zajel na Žerotín. Žerotínové byli sice nejmocnějšími a nejlepšími sousedy rytířů Třebízských; ale staršího syna páně Alešova nevábilo ani dobré sousedství, ani fialová orlice ve zlatém poli, jež před léty až ke trůnu dolétala... Však uvidíme!

II.

V nádherném sídle bohatýrských pánů ze Žerotína bylo nejkrásnější částí hradovou křidlo, v němž nalézaly se komnaty pro paní a ženské služebnictvo. Panoval zde přepych až báječný, v jakémž si tehdáž české panstvo libovalo a mohlo také libovati. Doby Karlovy a kralování Václava IV. Byly v tomto ohledu opravdu bohatýrskými. Jinaký význam chovalo v sobě tenkrát slovo: český pán. A Žerotínům svítila hvězda ještě plným jasem, vysoko nad hradem rozestírala s cimbuří hrdá orlice mohutné peruti své a v nezdolatelné síle vznášela se nad kolébkou prastarého rodu netušíc, že než půl věku přeletí baštami a černými lesy, nebude už Žerotímů.

V jizbě, jež tvořila jihovýchodní roh výstavného křídla a z jejíž oken bylo viděti za jasných, světlých dnů až na Mělník a věže Smečenské, dlela před skvostným zrcadlem v rámci dovedné práce řezbářské půvabná as dvanáctiletá dívka, hebounké pletence zlatých vlasů si urovnávajíc. Až po krk byla upjata v černý, jednoduchý šat aksamitový, v boku sepjatý pásem téže barvy se zlatými sponami.

Zdálo se, že jest sama s sebou spokojena; usmívala se samolibě a jasně modré oči její, pohlížejíce do zrcadla, leskly se radostí.

Byla již asi hotova a potáhnuvši pohovku k oknu usadila se a zahleděla ven k silnici, odkudž přijížděli k Žerotínu dva jezdci. Právě zahýbali s Týnické výšiny do úvozu k podhradní vísce.

Dívka - Ofka Žerotínovna - poznala je okamžitě a usmála se; ale nikoli jako před chvilkou u zrcadla, nýbrž pohrdavým úsměvem, při němž spodní ret hne sebou prudčeji a oči dopola se mhouřívají.

"Bloud!" zašeptala slečna. "Proč jen sem jezdí? Budu k nim ode dneška lakomou!"

A opět urovnávala hebounká ručka zlaté pletence hedvábových vlásků. Venku již několikráte zahlaholila hlásnice; ale Ofka jako by neslyšela.

Za nedlouho otevřely se potichounku dveře a na prahu objevila se obstárlá žena; ale do vnitra nevkročila.

"Pan Mikuláš Hazmburský z Libochovic! - Rač jej přivítati!" zahovořila žena, služka nebožky paní a nyní Ofčina. "Pan otec mne sem posílá," odpověděla stařena.

Dívka pozdvihla hlavu a podívala se ostře na ženu.

"Pan otec jej přivítá sám a bratr pobaví jej také dosyta.

"Je to, slečno, výslovná vůle otcova."

"Řekni, že jsem churava - ne, řekni krátce, že nepůjdu."

Ofka zdvihla se po těchto slovech z pohovky s obličejem ledově vážným a Keruše, porozuměvši dobře tomuto výrazu tváří slečniných, opět tichounce se vzdálila.

"Ne, nepůjdu tam dnes; nechť přijede, kdy přijede," rozhodla se Ofka, když byla o samotě, rukou podepřela si hlavu o římsu u okna a jasně modré oči její zalétly v tu stranu, kde vyzírala ze zahrad bílá věž tvrze Třebízské.

"Proč on nepřijíždí?" vyklouzlo jí rty a zraky Ofčiny hleděly bez ustání k svěží zeleni do rozložitých sadů a k věži vyčnívající nad nimi.

Keruše řekla otci, že není slečně dobře; nepověděla mu pravdy, nesměla, nechtěla-li dobrého pána rozzlobiti. Znala vrtochy Ofčiny velmi dobře a dceři nebožky paní své, o níž zdálo se, že až k samému nebi hledí, nepředpovídala mnoho štěstí v příštích dnech.

V rytířské jizbě seděl pan Plichta se svými hosty. Sjelo se jich sem dnes několik. Mimo Hazmburského seděli kolem stolu u pohárů burgundského z vinohradů Mělnických Lukovský, Zikmund z Pálče a Dětřich perucký. Povídali si o vření, jež hýbá kmetským lidem a snadno může vybouchnouti v záhubnou bouři. Horlili, že proto čelí proti starým, pravěkým zvykům, že je to namířeno na staré panské rody a vůdci lidu jsou zemané a zchudlí rytíři jako prý tem Trocnovský.

Pan Plichta vyslechl hosty s klidnou myslí a položiv pravici na prsa, přikrytá zestaralým kabátcem, takto se vyjádřil:

Pan Mikuláš se zapýřil; dovtípil se. Kam namířen bodavý šíp řeči slečniny.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

"Pojedeš, otče?"

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.