Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Albl

Strom na konci světa

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Strom na konci světa

Strom na konci světa

Petr Albl

Praha 2005

K N I H A P R V N Í

o tom, jak notorický alkoholik Ren Kiersting potká profi vražedkyni Aveu Stelli a co z toho vzejde

1.

Byl nádherný den. Oblohu opustily červánky a rudé slunce se rozlilo po kraji. Jeho sytá, světle červená zář natekla do údolí a rozlámala se v exhalacích z komínů. Městečko žilo, dýchalo, až vysoko do hor se ozývaly zvuky automobilů na křižovatkách. Někde docela vzadu, v klikatých uličkách chudších čtvrtí, rezonovalo pískání a kvílení policejního predátora. Stroj se občas vyhoupl nad střechy a jeho kabina hodila do kraje oslnivě zarudlé prasátko. Slabý opar exhalací přikryl domky tetelivou čepicí, slunce ale zastavit nedokázal. To se opřelo do ulic naplno, vyhnalo noc i nesmělé ráno, dýchlo do obláčků par nad domky a podívalo se výš. Nahoře, vzadu za městem, tříštila se mezi zalesněnými kopci voda o kameny skal. Cákala a bublala, lámala se do gejzírů a par, aby posléze slétla až hluboko do nížin. Vodopád byl nádherný, překrásný, byl unikátní dokonce i za mizerného počasí. Za jasného dne byl nepopsatelný.

Kněžka Juliana vnímala jeho krásu, vpíjela se do ní očima. Byla Horalkou každým coulem. Opovrhovala Federalisty, jejich hloupým životem v údolích na západě i v rozlehlých pláních. Jejich uchvátaná štvanice za pomíjivým prospěchem jí přišla směšná. Juliana Federalisty dílem litovala, dílem je soudila. Netoužila po jejich životě, netoužila vstoupit do jejich přeplněných měst, netoužila žít podle jejich směšných pravidel, poslušná vratkých hodnot. Juliana se na horách narodila a v srdci byla Horalkou z přesvědčení.

Ale v první řadě byla Sjednotitelkou, ovšem. Její rodiče byli lidé, které charakterizovaly dvě věci: značné bohatství a hluboká víra. Juliana vyrůstala v bezproblémové domácnosti, izolována od potíží okolního světa. Vyrůstala ale především v silně věřící domácnosti, vedena od svých prvních krůčků k přesvědčení, že svět kolem, tak, jak je uspořádán i rozdělen, je dílem Božím, že věci se dějí s vyšším záměrem a dějiny že sledují jakýsi definitivní, konečný cíl. Jako bohatí lidé měli její rodiče styky. A tak od dětství navštěvovala prestižní náboženské školy, v deseti letech přešla do Perstilské koleje, kterou opouštěly ty nejlepší církevní mozky. V patnácti byla přesvědčenou Sjednotitelkou. V šestnácti, patrně díky vlivu rodičů, ač sama to nikdy nezjišťovala, opustila Perstilskou kolej a nastoupila jako novicka v Rakonském Domě Sjednocení, který byl nejuznávanějším církevním sídlem vůbec. Nejvyšší kněz, Představený Saol, který ji přijímal, byl už tehdy starým mužem. Byl ale také uznávaným duchovním s širokými konexemi v politických kruzích Horské oblasti; vzhledem k náboženské podstatě horské společnosti byl člověkem neobyčejně vlivným.

Od něj dívka získala své církevní jméno a jeho rozhodnutím byla později, coby dvacetiletá, vysvěcena na kněžku. Církev Sjednotitelů získala v její osobě nejmladšího kněze vůbec. Juliana si toho nesmírně cenila. Věřila, neboť k tomu byla odmalička vedena, ve své předurčení k něčemu většímu, k čemusi, co přesahuje obvyklé lidské konání. Věřila v Osud a věřila ve svoji výjimečnou roli v něm. Své ambice neodvíjela z pouhé touhy po kariéře, z hloubi duše žila svým cílem.

Víře ve vlastní velikost podřizovala vše. Věděla, co si ostatní novici o jejím vysvěcení mysleli. Slýchala jejich hovory na chodbách, vídala jejich oči, když je míjela, cítila pohledy na svých zádech. Věděla velmi dobře, z čeho ji podezírají. Novici na ni drze pokukovali a novicky ji mezi sebou označovaly za děvku. Křivdili jí ale. Představený Saol si jí nesporně všiml pro kvality, které ji místo kněžky kvalifikovaly na ženu. Nicméně s ním nespala: nebylo to zapotřebí. Nebyla to cena, kterou by musela za své vysvěcení položit.

Juliana poodstoupila od okna, očima stále vpitá do vzdáleného vodopádu. Dům Sjednocení stál na vyvýšené horské plošině, jak chrámy a zámek, tak i přilehlá stavení. Juliana odtud měla vzdálené město jako na dlani. Proti oknu náhle spatřila svoji postavu. Tetelila se tam někde ve skle jako duch, který se vyloupl z nicoty a vystoupil ze svítivé záplavy nádherné červeně. Juliana zamrkala, dotkla se dlaněmi hrdla, pomalu přejela prsty níž, přes bílé šaty, pevně vyšponovaná ňadra až k pasu. Byla se sebou spokojená. Polkla, rychle si upravila vlasy, otočila se a vyšla ze dveří. Nádherný pohled do údolí nechala za sebou.

Chodba ji přivedla ke schodišti, a to vyústilo o patro výš, k terasám s modlitebními soškami. Juliana je míjela potichu, měla je všechny v úctě. Znázorňovaly Boha, jeho čtyři podoby. Schopnost vystoupit na více místech najednou, schopnost prolínat se do hvězdných dálek a přibližovat světy, schopnost spojovat slunce noční oblohy a schopnost poskytnout všem světům ochranu. Vše bylo převedeno do personifikované podoby: když dívka viděla postavičky, které dlaněmi váží paprsky hvězd či prsty chrání celé polokoule planet, věděla ovšem, že Bůh takto nevypadá. Byla to metafora. Skrze tyto sošky ale bylo věřícím dáno přiblížit se bytosti nejvyšší, té, která žila v každém kamínku, v každém doušku vzduchu, té, která byla všude kolem.

Té, která svět kdysi rozdělila, aby dala lidem pocítit špatnost jejich konání.

Té, která svět opět sjednotí, jakmile se lidé poučí.

Další schodiště ji vyvedlo ještě výš. Dostala se na vyhlídkové terasy a nádherný pohled do údolí se jí odtud otevřel znovu. Zatajil se jí dech nad tou nevídanou krásnou.

Nejvyšší kněz, Představený Saol, ji tam čekal. Stál až u samého zábradlí, oděn do skromného hábitu, a jeho šedivé vlasy, krátce zastřižené, získaly ve slunečním svitu narudlý nádech.

"Vítám tě, sestro," řekl.

Neodpověděla, přikývla jen. Cítila jeho pohled, pálil ji. Věděla, že jí často hledí na nohy. Dnes se tam nedíval, kotníky zahalila bílou sukní. Zíral jí na ňadra.

Julianě to nevadilo. Saol byl svatý muž, a byl to taky starý pán. Měla ho ráda. Nenamítala nic proti tomu, když ji pohledem hodnotil coby děvče. Nebylo to nepříjemné - a upřímně řečeno, Saol byl významný člověk. Mohlo se to hodit.

"Krásné ráno, že?" pravil.

"Ano," odvětila. "Krásné ráno. Vstala jsem s modlitbou. A svět se stal hezčím."

"Naše modlitby svět v hezčí proměnit dokážou," zaváhal stařec, "ale nemyslím, že dokáží přivolat slunce. Je hezké vidět mladický sen. Ale tak přímočaré dílo Boží není."

"Snad," přikývla.

A pak řekla to, co on sám považoval za idealistickou vizi mladého člověka. Řekla to, co mu říkala každé ráno:

"Ale třeba přivolají změnu. Nejsme tu zbyteční! Naše dobro, naše víra, to vše se nám musí něčím nějak vrátit. Celé generace sní o návratu zpět, o tom, jak se zas dotkneme hvězdných světů. O tom, jak pohlédneme do očí lidem tam v dálkách, v hloubce černi nad hlavou, lidem, kteří tam zůstali tak sami, jako my tady."

"Mluvíš o Sjednocení."

"Jsem k víře ve Sjednocení odmalička vedena! A skládala jsem z ní zkoušky. Právě proto žijeme, proto tu ještě vůbec jsme. Je to Boží záměr. A proč by k tomu nemohlo dojít za našich životů? Já... já to prostě cítím."

2.

Večer toho dne vyšel Ren Kiersting na zápraží domku. Bylo to o třista kilometrů dál, na kraji plání, spravovaných Federalisty. Ren Kiersting byl též Federalista. Svého času dokonce dost přesvědčený. Před patnácti lety, plný mladistvých ideálů, za barvy Federace bojoval. Létal v letadle nad jižními oblastmi, těmi, které střídavě podporovala Federace a střídavě Horalové. Měl za úkol poskytnout rybářským osadám ochranu před hady. To se aspoň říkalo. Smyslem toho všeho ale ve skutečnosti bylo nedovolit Horalům, aby zde jejich vliv vzrostl. Federace se s Horaly přetahovala o jinak nezajímavé území od nepaměti. Rybářské úlovky tu byly bídné, životní úroveň mizerná, nerostné bohatství fakticky žádné. Většina místních obyvatel byla negramotná. Zato hadů tu byl dostatek. Vše tohle z jižních oblastí dělalo nanicovatou zónu, faktem ale zůstávalo, že se tu daly vystavět vojenské základny. A Federace by nesnesla mít Horaly za humny i na jihu, stačilo, že je má na dosah ruky na východě. Jižní oblast se tak stala místem, kde se dennodenně testovala křehká geopolitická rovnováha.

Ren Kiersting tehdy létal nad vesnicemi, hledal horalské zvědy a bombardoval domy kolaborantů. Zápalné pumy jeho letadla zabily spoustu lidí. Zabily taky jeho ideály a zabily víru v humánní poslání. Kiersting vždy na Horaly hleděl skrz prsty. Byli pro něj sebrankou náboženských fanatiků a jejich politický systém byl prachobyčejnou teokratickou diktaturou. Oni věřili, že tehdy, před staletími, Společenství rozpustil Bůh, který nad světem bděl, aby lidi poučil. Věřili, že Bůh sídlí v mimoprostoru, odkud rozboural brány, čímž způsobil rozklad tehdy existující lidské civilizace. Věřili, že všechny světy se zas jednou spojí, až lidé dostanou rozum. Ren Kiersting ale věřil něčemu docela jinému. Věřil tomu, co jej učili ve školách s moderním dějepisem, totiž že série rozsáhlých vojenských konfliktů mezihvězdného dosahu tehdy poškodila komplikovanou strukturu hyperprostorových uzlů, která byla tou dobou natolik sofistikovaná, že ji nešlo spravovat ani snadno obnovit z jediného místa. Věřil, že se tak ve vesmírném měřítku rozpadl dopravní systém a lidské světy byly ponechány svému osudu.

Tomu všemu věřil i v závěrečné epoše svého působení v mírových federálních jednotkách. Jenže zároveň přestal věřit v to, že svým konáním pomáhá šířit demokracii za východní hranice Federace. Vše, co viděl před sebou, bylo bombardování domků neutrálních rybářů. V těch nejhorších snech viděl rozbombardovaný, ohořelý autobus, plný spálených lidských zbytků. Viděl to i teď, po všech těch letech. Kvůli tomu se budil ze spaní. Kvůli tomu přestal být dobrým pilotem.

A kvůli tomu začal pít.

Vrátil se zpět do domku, aby po minutě vyšel ze dveří s láhví v ruce. Políčka měl po pravé ruce. Ren Kiersting je k životu nepotřeboval, živila ho renta, kterou mu měsíčně vyplácela armáda. Jako vysloužilý veterán byl zajištěn do konce života. Péče o zeleninu ale byla tím jediným, co ještě dělal, samozřejmě kromě své hlavní životní náplně - pití.

Jak tak stál na zápraží a nad hlavou mu mrkaly tisícovky hvězdiček, zatřpytilo se náhle cosi na východě, problesklo to mezi stromy a pomalu to plulo výš. Bylo to Stříbření. Kiersting hleděl do blýskavé směsi tetelících se bodů a teček, které pluly oblohou jako malý stříbrný obláček. Miloval ten pohled, byla to jediná věc, co jej ještě dokázala zaujmout. Konec své vojenské kariéry utopil v láhvích kořalky, nedokázal v alkoholu ale zabít obdiv k onomu mrtvému pomníku dávných pokusů o znovunastolení velikosti a rozkvětu lidské rasy. Hleděl do mrkajících světélek, mlčky sledoval majestátní pohyb šperku hvězdným nebem - a tu ho, docela nečekaně, uchvátilo ještě něco. V koutku oka zahlédl mrknutí, jakýsi ohníček, kratičké bliknutí, snad svítící mušku. Pomalu se otočil, tak, aby se mu nezamotala hlava. Ale žádný záblesk již nespatřil. Viděl jen dvojici slaboučkých hvězdiček, satelitů v těsné blízkosti, kterak spolu stoupají vzhůru k zenitu, mnohem, mnohem rychleji, než jak se pohybovalo vzdálené Stříbření. A Ren Kiersting váhal, mlčky přihlížel jejich letu, ale jeho zájem rychle opadl. Ani k té překrásné mihotající se mohyle marnosti lidského snažení už oči nezdvihl. Obrátil svoji pozornost zpět k láhvi.

3.

Byly dvě hodiny v noci, když agentka Avea Stelli dorazila do sídla federálních tajných služeb FIS. Na chodbě čtvrtého patra se k ní připojil Leon March. Byl to její nový parťák. Pracovali spolu už zhruba měsíc a ač za sebou dosud nezanechali v této sestavě žádné mrtvé, Avea nepochybovala, že se na něco takového March těší. Neměla ho ráda. Byl mladý, ambiciózní, horlivý. Neměl toho moc za sebou, o to větší měl ale sebevědomí. Nesnášela takové lidi. Sama toho už ve své kariéře viděla tolik, že se zdráhala mít z práce nějaké potěšení. Svět se pro ni změnil v rutinu. Leon March byl ale na samém začátku - tam, kde ještě člověk cítil dobrodružství a napětí. A šanci v kariérní postup. Avea Stelli konečně vůči němu cítila značnou předpojatost. Erika, s nímž pracovala až na krátké výpadky po celou svoji kariéru, před dvěma měsíci zabil kdesi v bažinách na jihu zelený had. Měla Erika moc ráda a jeho smrt ji zasáhla. O to těžší bylo, že teď dostala ke své pravici nezkušeného, ale horlivého nováčka.

Richer Deniels je přivítal ve své pracovně s vyhlídkou do města. Avea Stelli tu byla už mockrát. Leon March, pokud dokázala soudit, maximálně třikrát. Jednou se jí zmínil se svými pochybnostmi o Denielsově kompetentnosti. Co je to za člověka, který má v kanceláři jen videostěnu, stůl, židli, konferenční stolek a sedačku - a víc nic?! Člověk takového postavení? Vždyť je ta místnost skoro prázdná! Stelli ale věděla své. Věděla, že Deniels je perfekcionista. Byl precizní vždy, kladl extrémní nároky na detail a odmítal cokoliv, co nebylo funkční. Mockrát ji napadlo, jak to asi musí vypadat u něj doma. Nejspíš zrovna tak, jako tady.

"Chtěl jsem s vámi mluvit o historii," řekl Deniels, zatímco si dvojice jeho podřízených sedala na sedačku. Avea ani nemrkla. Nečekala, že je pozdraví. Byl to zbytečný luxus a ona si byla dobře vědoma toho, že od tohoto muže neuslyší jediné slovo, které by nebylo součástí jakési širší rafinované mozaiky. Za oknem zahoukal policejní vůz a prohnal se hlavní třídou kamsi do centra metropole.

"Hodiny dějepisu máme za sebou," odtušil Leon March, "a kvůli diskusím nad historií nás nevoláte ve dvě v noci. Tedy... je dvě čtrnáct. Takže koho máme zabít?"

Deniels krátce zaváhal, setinu vteřiny, ne víc, ale Stelli si toho všimla. Pochopila v téže chvíli, nač její nadřízený myslí. Ten kluk, říká si, moc povídá. To je špatná známka. Nedokáže svět uchopit, je nedočkavý a tápe. Něco takového si jistě teď říká. I já si to říkám. Koutkem oka zachytila Leonův výraz. Ničeho si nevšiml, napadlo ji. Určitě by se již ohradil, nějakým neohrabaným, teatrálním způsobem.

Úvaha jí zkazila náladu. Nováčky musí někdo zaučovat. To se ví. Ale proč, proč to musím být zrovna já? Eriku, ježíši, proč se tohle muselo stát?

"Hodiny dějepisu máte za sebou," zopakoval Deniels pomalu. "Nuže?"

Leon krátce mrkl po své partnerce. Teď byl opravdu zmatený, čekal, že za něj vytáhne horký kaštan z ohně. Stelli ani nemrkla.

"Jak... nuže?"

"Ptám se, co mi k dějepisu řeknete."

"A co chcete slyšet?"

"Mluvím o dějinách Risy, přirozeně. O čem jiném?"

"To může znamenat cokoliv."

"Cokoliv?" Deniels si jej rychle přeměřil a v jeho výrazu se objevil odměřený odstup. "Myslíte, že dějiny Risy znamenají cokoliv? O čemkoliv ať se učí děti na školách. Pro mne dějiny Risy znamenají jediné. Jediný bod, hlavní bod. Stejně tak, jako pro celou lidskou rasu."

Leon polkl.

"...myslíte tím...," začal.

"Mluví o Rozpadu. O zhroucení lidského společenství. O rozkladu mezihvězdné komunity, kterou před devíti stovkami let propojoval hyperspaciální dopravní systém."

"A o skutečnosti, že v průběhu historické události, která je dnes nazývána Rozpadem, se tento systém zhroutil," přikývl Deniels. "Ovšem. Možná bych měl věci předjednávat s vámi, slečno Stelli. Ušetřili bychom si čas.

Nechci po vás, abyste někoho zabili."

Leon March nevěřil svým uším.

"Chcete s námi mluvit o Rozpadu? Ve dvě v noci? Jen tak?! O věci, která je největším traumatem Risy? Všichni mluví už devět století o Rozpadu! Horalové si na téhle věci vybudovali náboženství. Naše diskuse mohla počkat do rána."

"Před devíti stovkami let," ignoroval jej Deniels, "dospělo lidské společenství do kritického bodu. Antagonismy přetrvávaly po celou dobu existence lidské rasy. Série konfliktů by byla bývala jen další velikou válkou v řadě, ani první, ani poslední, kdyby se do té věci nezapletlo životně důležité hyperprostorové cestování. Válka to vše zničila. Zničila dopravní systém. Tím oddělila jednotlivé světy od sebe. A tím začala psát novou kapitolu lidských dějin, nebo spíš hromadu separátních kapitol pro desítky izolovaných lidských planet. Jednou z těch planet je Risa.

Od té doby se nepodařilo hyperspaciální kontakty obnovit. A pokud ano, Risa je z této události vyjmuta. Nevíme, zda vůbec tam daleko mezi hvězdami lidé ještě jsou. Už devět století o nich nikdo neslyšel.

Já bych po vás teď chtěl, abyste mi řekli, proč to všechno. Proč se nepovedlo společenství zase obnovit."

"To je v každé učebnici," konstatoval March.

"Ano, je. Pokračujte."

"Stalo se tak proto, že vesmírný dopravní systém přesáhl určitou míru komplikovanosti. Nešlo jej spravovat z jednoho místa. A podpírat, udržovat... musel být spravován z mnoha míst. Pokus o restauraci systému z jediného místa, tedy třeba z Risy, nemohl k obnovení systému stačit."

"To je třetina pravdy. Druhá třetina?"

"Druhou třetinou je fakt, že Risa (a většina zbývajících planet jakbysmet) nebyla na znovuobnovení hyperspaciálního cestování připravena. Potřebné znalosti byly distribuovány do společností, které dopravní brány spravovaly. S rozpadem společenství se i tyto společnosti roztříštily. Každá část náhle držela střípek poznání, ne ale celý obraz. Znamenalo to znovu zahájit základní výzkum."

"Bohužel. To je pravda. To vše se z učebnic dozvídáme. Dozvídáme se i to, že struktura hyperprostoru je takové povahy, že neumožňuje snadno propojit nejbližší hvězdy. Věc je složitější. Systém funguje jen pro některé hvězdy, v závislosti na vesmírné geometrii a mnoha dalších atributech. Řečeno jinak: hvězdy, které jsou si v hyperprostoru blízké, si obvykle vůbec nejsou blízké v našem běžném prostorovém chápání. Proto zabralo lidské společenství ve vesmíru relativně veliký objem. Roztekli jsme se po desítkách planet skrz celou Galaxii... a pak se rozpadli... a když budeme naslouchat, stavět teleskopy, pátrat, zda tam někde nahoře ještě lidé jsou, třeba nakonec budeme úspěšní. Za deset tisíc let, nejdříve. Nejbližší slunce, jehož planety byly lidmi kolonizovány, je ve světelných letech zhruba tak daleko. A teď vy, slečno Stelli."

"Když jsme se dostali až sem, zbývají již jen dějiny Risy. Nejsou žádné jiné dějiny. Pokud ano, nic o nich nevíme.

Zhruba dvě stovky let se lidé pokoušeli hyperspaciální kontakty obnovit. Ambice nebyly veliké. Stačilo by dostat se k jedné lidské hvězdě, jedné jediné... a odsud snad, s pomocí tamních obyvatel, rozšířit systém o další větev. Naše znalosti k tomu nestačily. Dvě stovky let fungoval základní výzkum, včetně série nejpodivnějších pokusů.

Zhruba před sedmisty lety se zdálo, že se věci daří. Začala se budovat Brána. K jejímu sestrojení byla použita metoda regulované evoluční homeostáze. Jinak řečeno to znamená, že špičková strojová inteligence, schopná samostatného vývoje, začala Bránu budovat za nás. Lidé vývoj pouze korigovali. Stroje jako zdroj materiálu využily místní měsíc, neveliký asteroid tehdy Risu obíhající, v jehož blízkosti se usídlily. Práce pokračovaly dobře zhruba padesát let."

"Blížíme se pointě," řekl Deniels.

"To ano. Práce by snad i byly úspěšné. Stroje fungovaly a žily; v jistém slova smyslu stále ještě žijí. Stačí se podívat na noční nebe. Zato mezi lidmi se to vše nějak pokazilo. Protože lidé vše vždycky pokazí.

Sjednotitelé byli původně maličkou sektou. Dlouho je nikdo nebral vážně. Risa stavěla Bránu a jejich vliv nepozorovaně rostl. Sjednotitelé přesvědčovali lidi, že Rozpad nebyl náhodný. Že se vše odehrálo s nějakým vyšším záměrem, že se společenství mělo rozložit prostě proto, že přestalo kopírovat Boží záměr. Že zánik dopravního systému způsobilo rozhodnutí vyšší síly. A na tomto nesmyslu postavili ideologii, která, stručně řečeno, praví, že až se lidé očistí, všechny planety budou opět sjednoceny.

Když si lidé začali vlivu Sjednotitelů všímat, bylo už pozdě. Zvlášť v horských oblastech nabyla jejich pozice hrozivých rozměrů. První separatistické pokusy Horalů byly ještě zastaveny. Další už ne. Lidská společnost se rozpadla podruhé, tentokrát v měřítku Risy. Od té doby s Horaly válčíme, my, tedy Federace svobodných národů. Jedná se o ryzí boj o přežití, o záchranu demokratické, svobodné společnosti. Jinak to tváří v tvář náboženskému totalitarismu a tmářství nejde říct. Válčíme spolu řadu století. Nejčastěji jen v jižných oblastech, mezi vesnicemi rybářů. Přímý konflikt by celou Risu potopil."

"Děkuji," přitakal Deniels, "a teď to už dokončím za vás. Jelikož dobudování Brány bylo otázkou globální spolupráce všech na celé Rise, a jelikož se lidé začali vyčerpávat dalšími válkami a konflikty, práce dál pokračovaly bez nutné regulace. Systém zdegeneroval. Po stovky let byly homeostatické stroje na oběžné dráze Risy ponechány svému osudu. V době, kdy byl na planetě nastolen rovnovážný stav, objevily se nesmělé (a ojedinělé) pokusy zjistit, jak si vlastně se stavbou Brány stojíme. Měsíc byl tou dobou již z poloviny rozebrán. Dnes z něj mimochodem nezbývá téměř nic. K průzkumu toho, co snad, kdysi, mělo být zařízením pro hyperspaciální cestování, byly vysílány automaty a občas i lodě s lidskou posádkou. Vše bylo mechanismy zdegenerovaného zařízení nedokončené Brány zničeno. Ani jedna z těch lodí se nevrátila zpět. Ale takových pokusů nebylo mnoho. Dohromady méně než deset, mimochodem ten poslední se odehrál před zhruba třiceti lety - a, stejně jako kdykoliv dřív, výzkumník zahynul, když byla jeho loď rozprášena na atomy.

Tolik tedy učebnicové dějiny Risy. O tom jsem s vámi chtěl dnes v noci mluvit."

Deniels vstal. Obrátil se k nim zády, pomalu přešel k oknu a mlčky se zadíval do noční ulice. Nažloutlé světlo lamp mu zabarvilo šaty dohněda. Vykrojil v jeho proudu dlouhý stín, který se rozmázl po podlaze.

"...a... to je... všechno?" řekl tiše Leon March.

Avea Stelli ani nemrkla. Nepochybovala o tom, že vše, o čem tu byla řeč, má zásadní význam. Bez ohledu na fakt, že s určitou mírou nadsázky se toto mohla dočíst v každé druhé knize, jaká na Rise kdy vyšla, byla ta konverzace důležitá. Deniels nikdy neříkal věci, které nejsou důležité. Vše měl jistě velmi dobře promyšlené.

"Všechno...?" ozval se tiše, jakoby nepřítomně starý muž.

Náhle se rychle otočil. Se svítícím oknem za zády se jeho tvář utopila v přítmí místnosti. Dvěma kroky došel až k videostěně a rukou se dotkl její plochy.

"Něco vám ukážu," řekl váhavě.

Stěna zazářila. Zalila se bílým jasem, plocha se rychle vyčistila, přeběhly po ní vlnky, či snad to bylo jen zdání. Zasvítila ale, aby vzápětí ztmavla. Hasla prudce, změnila se v nekonečnou studnici černi, skrz kterou se prodraly na povrch tisíce zářících bodů.

"Jak jistě víte, okolí Risy je detailně monitorováno špionážními satelity do vzdálenosti desetiny astronomické jednotky," konstatoval Deniels pomalu. "Je tomu tak proto, že Horalové v úrovni svých technologických znalostí za Federalisty nikterak nezaostávají. Předcházíme překvapení, to je vše. Horalové mají ostatně také své satelity, i když jich mají méně. Víme o nich, a oni vědí zas o těch našich.

Záběry, které sledujete, byly natočeny zhruba před sedmi hodinami. Výseč oblohy máte definovanou souřadnicovými koordináty v dolní části obrazu. Vzdálenost toho, co vám chci ukázat, je zhruba padesát tisíc kilometrů od planety, tedy o něco níže, než je geostacionární orbita. A teď se dobře dívejte."

Avea Stelli se tedy dívala. A čas jako by se zastavil. Hvězdné nebe zářilo, svítilo beze změn, i koordináty na záznamu zůstávaly nezměněny, jen vteřiny se načítaly. Agentka Stelli čekala. Tu náhle, nejprve jako nedopatřením, některé hvězdy v pravé části obrazu zakolísaly. Zamihotaly se, zlehka zjasnily, nejdřív skoro neznatelně - a ona si opravdu myslela, že je to jen optický klam. Ale letmý pohled na zbytek videostěny ji přesvědčil, že se nemýlí. Ty hvězdy svítily jasněji! Co víc, pohnuly se! Plíživě, jako duchové ukročily do stran, kamsi od pomyslného středu, a pak náhle, nečekaně a prudce, zazářily oslnivou modří. Prakticky ve stejné chvíli se rozjely, teď už ne nesměle, ale odhodlaně a rychle, protáhly se do modrých cákanců kolem černé prázdnoty, v níž explodovalo oslnivé světlo. Jako nové slunce, jas na okamžik i ty nejzářivější hvězdné plamínky utopil, většina světélek zmizela z videostěny a oslnivý svit ji téměř vyčistil. Pak náhle, jako nafukující se bublina, rozpil se do okolí mlhavý oblak, cosi prásklo, tiše, bez jediného zvuku to explodovalo a zhaslo, stejně nečekaně a rychle, jako to vše začalo.

A hvězdy se sesypaly zpět na své původní pozice. Nebyly už zjasněné, svítily jako dřív, změnily se v běžnou výzdobu vesmírné černi - a z ní se cosi vylouplo, flek, kus šrotu, kdovíco. Stelli se pokoušela identifikovat objekt a na okamžik zapomněla, že překvapením otevírá ústa.

"Detail!" poručil Deniels.

Obraz se zvětšoval nadvakrát. Nejprve na dvojnásobné zvětšení, bez podrobností a většího rozlišení, ale už v této chvíli nebylo pochyb, nač se dívají. Pak ještě jednou, mnohem víc, než jen dvojnásobně. Objekt zabral skoro celou videoplochu.

Bylo to letadlo. Rozměry se nedaly odhadnout, chybělo srovnávací měřítko, ale i tak měla Avea Stelli pocit, že ta věc musí být malá. Doutníkovitý, stříbrný trup. Dvě velká křídla na boku, neúměrně veliká v poměru k trupu, dvě naopak neúměrně maličká někde na ocasní části, byla-li to ocasní část. Malé křidélko mezi nimi. Několik kulatých okének tam, kde lidé tušili kabinu.

A to bylo vše.

"Hledáte detaily?" uhodl Deniels. "Nejsou tam. Nejen na tom záznamu, detaily zkrátka nejsou. Prostě nejsou. Ta věc vypadá tak, jak ji vidíte. Není tam nic, co by nám satelit nenasnímal, snad jako doplňující informaci mohu říct, že to není delší, než deset metrů. To je opravdu vše. A já poslouchám."

"Pokoušíte se nám říct, že Horalové udělali pokus s nanotechnologickou stavebnicí," poněkud nejistě odtušil Leon March. "Ta věc tam předtím nebyla! Dostali ji tam v oblacích nanosoučástí a modulovaným polem ty díly poskládali. Laboratorně jsou tyhle věci testovány zrovnatak u nás, jako i u nich. Ale..."

"...ale?"

"...ale nikdy nikdo nedokázal něco takového! Pokud se Horalům skutečně podařilo realizovat takovýto test, pak mají proti nám ohromný technologický náskok, což bezpochyby naruší geostrategickou rovnováhu. A proto jsme tady."

Deniels zaváhal.

"Slečno Stelli?"

"S prominutím, ale nanotechnologická stavebnice, to je hovadina. Tyhle věci fungují v omezené míře, něco takového, co vidíme, je utopie."

"To je pravda."

"A tak bych spíš hledala rafinovanou technologii maskování," připustila, "ale to není to, co chcete slyšet."

Najednou to na ni dopadlo. Dopadlo to se vší váhou, zřítilo se to na ni, hlava se jí zatočila. Cítila, jak se jí dělá nevolno. Podepřela se paží za zády, aby neupadla. Deniels si toho všiml.

"Ne nadarmo jste špičkou mezi mými špičkovými agenty," řekl. "Pustíme si to ještě jednou - pomaleji."

Obrazovka znovu zčernala.

"Teď se dobře dívejte. Ty hvězdy náhle zamrkají, začínají se posouvat. Zjasní. Zmodrají. Rozjedou se. Proč? Vidíte klasický případ gravitační čočky. Zakřivený prostor mění dráhy paprsků, což ve skutečnosti znamená, že se posouvají relativní polohy objektů za gravitační čočkou. A teď pozor! Hvězdy se už uklidily. Svítí jak lampičky, modře, s vysokou energií, a nyní - vidíte?! Zjasnění ve středu identifikuje polohu čočky. Spektrální emise odpovídá distribuci vlnových délek dle předpisu záření absolutně černého tělesa. Až... doteď. Ten závěrečný záblesk je nejjasnější. Rozložení vlnových délek se následně naruší, emise energie pohasíná. Máme tu letadlo.

Tak," a i jemu hlas přeskočil, ač se ovládal, "vypadá to, čemu se říká DĚJINY."

4.

"Ta věc tam opravdu předtím nebyla!!!" zasípala agentka Avea Stelli. Leon March se nezmohl na slovo. "Ta věc přišla..."

"Zvenku. Ano. Sledovali jste autentický záznam hyperspaciálního přechodu. Deformace prostoru přešla ve zjasněné ústí takzvaného Einstein-Rosenova můstku. Lidově řečeno červí díry. V té chvíli bylo ještě letadlo pod Schwarzschildovou koulí. Nadbytečná hmota se v závěrečném výronu energie odpařila. Tím se červí díra zhroutila a to, co bylo uvnitř, tady zůstalo. Muselo to být izolováno ještě jedním horizontem, jinak by se to také odpařilo, což by byl výbuch větší razance. Prostě, máme tu hosta. Po devíti stech letech."

"To není možné," řekl Leon March.

"To je jisté. Neexistuje žádné jiné vysvětlení."

"Hosta... a... mám spoustu otázek, Denielsi!" vykřikla Stelli. "Spoustu, spoustu zásadních..."

"Ty se samy nabízejí. Odkud host je? Nevíme. Je letadlo řízené automatem, anebo živou posádkou? Nevíme. Je to vůbec výrobek lidský? Nevíme. Tady bych řekl - asi ano. Jaký je cíl návštěvy? Je za tím hlubší záměr, či snad jde jen o test? Nevíme. To je naše situace."

"Počkejte... chcete mi vážně říct, že už sedm hodin tady máme hyperspaciálního hosta, přičemž nevíme vůbec nic?"

"Právě to chci říci. Letadlo se nepokouší o radiový kontakt ani o jinou formu komunikace. Je v této věci zcela pasivní. Přesto před pěti hodinami krátce manévrovalo. Doufám, že chápete, co tahle celá situace znamená."

"Absolutní převrat v dějinách Risy? Šanci na otevření mimoprostorového cestování, na rozšíření...," začal Leon March.

Avea Stelli mu skočila do řeči.

"Ale kdeže! Deniels přeci mluví o něčem docela jiném!" Už se vzpamatovala. "Mluví o narušení rovnováhy v našem soupeření s Horaly. O ničem jiném. O technologii, která sem odněkud, kdovíodkud, poslala tu věc. Po celých stovkách let! A teď pokračujme. Byla pouť řízena zvenčí? Nebo je zařízení pro přechod prostorem na palubě letadla? To asi není, víme přeci, že takové věci vyžadují značné energie i rozměry. Ale co kdyby... a pokud se to vše dostane do rukou Horalů, budou mít strategický náskok. A navíc, co je to za civilizaci, tam na té druhé straně? Co o nich vlastně víme? Po devíti staletích můžou vypadat lidské světy všelijak, jde-li vůbec o lidský svět. Budou-li mít Horalové šanci kontaktu dřív, než my, co můžou získat? To nelze odhadovat, ale právě proto musíme počítat se značným ohrožením."

"A kromě toho tady pořád máme otázku náboženskou. Horská oblast stojí a padá se Sjednotiteli," přikývl Deniels. "Vážím si vás, agentko Stelli. Máte pravdu. Ale zapomínáte na to, že i tahle věc je zásadní. Kontakt s hostem, který nás navštívil hyperprostorem, bude mít pro Horaly mimořádnou propagandistickou váhu.

Ze všech těchto důvodů, ale i z jiných, nesmíme dopustit, aby host padl do rukou znepřátelené straně. Za každou cenu musíme uchránit demokratický a pluralitní ráz Federace svobodných národů. To je nejvyšší priorita, od ní se odvíjí celková podoba Risy. A teprve za tím jsou další otázky. Máme-li jednou otevřít mimoprostorové cesty a obnovit naše kontakty se zbytkem lidského společenství, pak to učiníme jako obyvatelé Risy svobodné, nikoliv jako náboženští fanatici. Mějme prosím tohle na paměti, vnímejme to jako naléhavý apel za každým slovem, které teď padne.

Dodržet zmíněné, to znamená nedopustit, aby Horská oblast získala strategickou převahu.

Nevíme, zda teď Horalové ví to, co my. Možná ano a možná ne. V tuto chvíli nám nezbývá, než předpokládat, že ne, že nemají o ničem ani tušení, že se ty jejich zatracené satelity zrovna dívaly jinam. Že máme v této hře výhodu.

Kontakt povedeme my. Nemůžeme dovolit žádný jiný vývojový scénář."

Polkl.

"A teď jsme konečně u toho, proč jste tady. Před pěti hodinami, jak jsem řekl, začalo letadlo upravovat kurz. Charakter korekcí dráhy je nejasný, lze se ale domnívat, že se stroj chystal zaparkovat na nízké orbitě. Nemůžeme to aspoň vyloučit. Politické vedení Federace rozhodlo tento manévr hostovi nedovolit a nenechat mu čas na zahájení vyjednávání, které by zákonitě bylo vedeno s Risou jako celkem, tedy včetně její totalitní teokratické části."

"Ježíši...," vzlykla Stelli. Teprve teď začala chápat hru, která se rozeběhla. "Ježíši!"

"Je doufám jasné, že věci podléhají absolutnímu utajení. To, o čem tu mluvíme, zůstane veřejnosti skryto. Do posledního detailu. Jde o nejvyšší státní zájem.

Před čtyřmi hodinami a čtyřiceti minutami bylo letadlo poškozeno zásahem geostacionárního laseru. Narušili jsme jeho povrch malou penetrací ve dvou třetinách od kabiny stroje. Manévrování poté ustalo. Objekt se dále držel na orbitě. Sundali jsme jej dolů."

"Jak... sundali?" špitl Leon March.

"Ihned po objevení letadla jsme přilepili na hosta jednu z našich stíhaček, z důvodů, řekněme, kontrolních. Jako doprovod. Později, po poškození cizího letadla, jsme stíhačku dočasně odvolali. Série explozí disperzních pum rozevřela před hostem decelerační oblaka mikročásticového plynu, která stroj zbrzdila. Tohle jsme nemohli před Horaly utajit, ale diplomaté již v těchto chvílích vysvětlují jejich zastupitelům něco o haváriích na našich orbitálních vědeckých stanicích, a tak podobně. Věřit nám nebudou, nezbývá ale než doufat, že realitu nedocení, protože návštěva mimoprostorem je natolik neuvěřitelná, že s takovou variantou prostě nebudou počítat. V nejhorším jim budeme vysvětlovat neohlášený zbrojní test. Zpovídat se z porušení některých bodů smluv na kontrolu zbrojení je lepší, než jít s pravdou ven. Věci bychom tak měli udržet pod pokličkou, stranou od jejich očí. A my si snad zachováme náskok."

"To letadlo spadlo?" řekla Stelli.

"Ne. Zatím ne. Padá. Téměř pět hodin už padá, aniž by se pokusilo korigovat dráhu. Dalších třináct hodin padat bude. Pak vstoupí do atmosféry.

A teď pozor. Nevíme, do jaké míry je poškozeno. Pokud se prostě zřítí, získáme vrak. Za každou cenu. Nesmíme dovolit, aby jej dostali Sjednotitelé. To by se ale nemělo stát, protože v případě, že let nebude korigován, se objekt zřítí do oceánu, odkud jej vylovíme."

"Vy vážně počítáte s tím, že se ta věc prostě rozbije? Že zmizí... po devíti stovkách let? Poté, co devět staletí čekáme, teď prostě přijde prásk! a budeme tam, kde jsme byli?!"

"Nezmizí docela. Získáme ji. Získáme s ní nové poznatky a vědomosti o možnostech hyperspaciálního cestování. Snad. Každopádně z geostrategického hlediska jde o přijatelné řešení.

Stále je ale možné, že ta věc po vstupu do atmosféry bude manévrovat. Že se pokusí přistát. Armáda je v nejvyšší pohotovosti. Pokusíme se v takovém případě letkou našich stíhaček hosta donutit, aby se zřítil do plání severně od bažin. Nedovolíme, aby spadl k Horalům; pokud by se tak stalo, znamenalo by to otevřené vojenské operace federální armády na území Horské oblasti se všemi důsledky z toho vyplývajícími. Tedy patrně s přihřátím studené války a celkovou přeměnou strategického patu na planetě v ostrý konflikt, což se nesmí stát. Proto host k Horalům nespadne.

To vše je záležitostí armády. Teď docela upřímně a zároveň s nejvyšší mírou diskrétnosti. Vztah tajných služeb k armádě není v posledních letech dobrý. Armáda je napojena na ty politické síly Federace, které čelí podezřením z korupce. Jsme demokratickou zemí, jsme ale stále společenstvím lidských bytostí. To platí i pro armádu. Její jednání musí být nestranné, obávám se ale, že právě to nedokážeme na sto procent zajistit. V zájmu stability Federace je nedovolit armádě získat ze situace víc, než bude nutné. Tedy. Vojáci přinutí letadlo spadnout tam, kam chceme. Záležitostí tajných služeb pak je, aby vše proběhlo v pořádku, pod kontrolou, aby výsledky operace byly k dispozici politickému vedení jako celku, ne jen jeho části. Víte, že ve vrcholných silových orgánech Federace probíhají třenice z osobních i politických důvodů. Prostě nedovolím, aby na odchycení hosta participovala pouze armáda. Znamenalo by to její přílišné posílení. Tajné služby věc musejí kontrolovat."

"A to je náš úkol."

"Říkal jsem vám na samém začátku, že nechci, abyste někoho zabili. Upřesním to. Nechci, abyste někoho konkrétního zabili. Jak se vyvine situace, to nevím, pokud se do toho zamontují Horalové nebo někdo, koho zaplatili, jednejte dle svého uvážení.

Přesunete se s vojáky na pláně. Během jednoho dne věc máme dole. Pokud skončí v moři, armáda si s tím sama neporadí a bude muset jednat v součinnosti s dalšími orgány Federace. Pokud skončí u nás, tedy na pláních, dostanete další instrukce. Jestli se věci vyvinou nějakým nepředpokládaným způsobem, pomůžete je řešit.

Je to tak, slečno Stelli. To je váš úkol."

"To je náš," řekla pomalu Avea Stelli, a byla by polkla, kdyby neměla v hrdle tak sucho, "historický úkol."

5.

Ren Kiersting od rána nepil, takže mu den utíkal pomaleji. Byl to takový líný den, kdy se bez velkého nadšení věnoval zahrádce. Svému hobby, pokud vůbec bylo možné tak to nazvat, dával právě tolik, co svým jiným aktivitám v posledních letech: držel zeleninu sotva nad vodou. Bylo to poznat, výsledky bývaly rok za rokem žalostné, ale jemu stačilo, že vůbec jsou nějaké výsledky. Kolem poledne si uvědomil, že mu zeleninu ničí plíseň. Lezl po čtyřech, probíral listy, převracel je a bez velkého nadšení přejížděl po plesnivých skvrnách prsty. Plísně mu zahrádku napadaly pravidelně, letos to ale bylo horší. Zřejmě, řekl si, to bylo mokrým jarem.

Když držel ve své dlani jeden z nejpostiženějších listů a sám se sebou se dohadoval, zda se takovou komplikací má vůbec zabývat, zahučela nad jeho hlavou letka stíhaček. Přelétly střechu farmy, prohnaly se nad ním s ohlušujícím jekotem, dokonce ohnivou stopu za jejich motory zahlédl. Hnaly se nad terénem neskutečně nízko a dozajista tím překračovaly řadu bezpečnostních norem i hygienických předpisů, upravujících hlučnost. Jak Ren Kiersting zíral do dýmových stop jejich motorů, kamsi vstříc kopcům u horizontu, přelétlo střechu farmy další letadlo. Bylo podivné. Stříbrné, s doutníkovitým trupem a maličkými křídly u ocasu, stejně tak jako neobvykle velikými křídly ve středu trupu. Matně zaznamenal, že značná část povrchu kolem ocasu stroje byla zčernalá, nejspíš sérií zásahů. Letadlo se valilo vpřed a nad ním přelétla další letka stíhaček.

Kiersting chvíli sledoval, kterak se stroje vzdalují k nedalekým kopcům, viděl, jak mizí v údolích pahorkatiny, už se vracel zpět k zelenině, když se pláněmi rozlámala ozvěna vzdálených explozí. Chvíli vyčkával, zda se nad pahorky neobjeví dým, ale nedočkal se.

Po obědě se Kiersting zahrádce již nevěnoval. Posedával na zápraží farmy, popíjel pálenku a počítal, kolik dalších letadel nad jeho domem prolétne. Do večera jich napočítal třicet dva.

Manévry armády mu nezabránily jít spát, ale nespalo se mu dobře. Mozek byl rozhozený alkoholem, a tak se často budil. Později, hluboko v noci, přeci jen sklouzl do stabilnějšího spánku. Spolu s tím přišly sny a on se ocitl ve vyprahlé pustině, porostlé zakrslými suchými keříky a žlutou trávou. Před ním, na dosah dlaně, stál ohořelý vrak autobusu. Okna byla vymlácená, lak oprýskaný, plechy zkroucené. Dveře napůl vylomené z kolejniček, jen zázrakem držely v pantech. Ren Kiersting natáhl ruku, strčil do zčernalé desky, dveře se zhouply a vypadly - a spolu s tím se zevnitř vysypala hromádka zuhelnatělých těl, dosud dýmajících, s prsty pokroucenými, ani zbytky šatů nebyl s to na těch tělech rozeznat. Nehty jim dávno vyhořely. Přímo před ním se ze dveří vyklonila napůl zuhelnatělá mrtvola bez vlasů, oči vypálené z lebky, zvrátila se nazad a otevřela k nebi roztrhaná ústa bez rtů, a jak zíral do prázdných důlků, spatřil náhle skrz popraskanou zapečenou kůži zbytky krvavě červené svaloviny. Chuchvalce dýmu a páry se rozběhly do okolí a dýchly na Kierstinga nasládlým pachem doutnajícího masa.

Kiersting se probudil s bolestí hlavy, značně znechucený a otrávený snem, který znal za poslední roky nazpaměť. Tiše ležel v posteli, oddychoval, naslouchal větru nad střechou, tu náhle skrz okno proniklo do pokoje vzdálené hučení letadel a on se přiměl vstát. Pomalu odkráčel do kuchyně, opláchl tvář studenou vodou, dopřál si doušků kořalky a na kratičkou chvíli zaváhal. Zavřel víčka a jakoby z mlhy před ním vystoupilo to poškozené stříbrné letadlo s kulatými okénky.

"Tak jo," řekl tiše, "tak tedy jo."

Natáhl se po láhvi ještě jednou a lokl si, co jen to šlo, odhodil kořalku zpět a pomalu zopakoval:

"Tak jo."