Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan Kovanic

Nadechni se a leť

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Nadechni se a leť

Jan Kovanic

Povídka "Nadechni se a leť" vyšla v Ikarii 4/2002 v rámci soutěže Ikaros. Jedná se o zkrácenou verzi prvního dílu tehdy ještě rozepsaného románu Zapomeňte na Mars. Tato kniha získala po dokončení cenu Trifid za rok 2005. V březnu 2006 ji vydalo nakladatelství Triton v edici Trifid.

1.

Vznáším se nad stříbřitou měsíční krajinou, která pode mnou utíká v bezhlesém tichu. Letím sám, někde jsem vystoupil ze svého kosmického vehiklu, už ani nevím proč. Ticho je až neskutečné, ani radiové spojení nefunguje. Slyším jen svůj dech.

Jsem tak nízko, že ani nerozeznám, jestli neletím nad nějakou velkou kalderou. Pode mnou se rozevírají krátery. Ty větší jsou starší, okraje mají zaoblené a vnitřky zasypané. Ty menší mají jasně definované okraje a dna vysoustružená do miskovitých prohlubní. I ty menší krátery se zvětšují a objevují se další a další malé kráterky. Po přeletu blízkého obzoru se otvírají jejich kalichy jako podivné šedé květiny.

Klesám, klesám, nezadržitelně klesám. Mávám rukama, abych se trochu povznesl, ale to je samozřejmě nesmysl. Klesl jsem už pod horizont okolních valů, ano, to bude nejspíš okraj nějakého většího kráteru, ale nevím ani, jak se jmenuje. Blíží se ke mě pohoří, uprostřed proťaté muldou průsmyku. Jsem nasměrován přímo doprostřed, proletěl jsem do dalšího menšího kráteru na okraji toho obřího neznámého. A už se blíží jeho protilehlý okraj. Jsem zase o trochu níž, ale snad ho ještě přeletím? Vypadá to, že ano.

Na hraně téhle prohlubně se rozvaluje velký rozlomený blok skály. Když už se zdálo, že ho těsně minu, škrtnu o něj levým chodidlem. Zdá se, že jsem se odrazil od povrchu! Prostě jsem vyrobil ohromný skok. Zase mírně stoupám. Koukám se na nohy - ta levá je jakoby delší. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že ve skutečnosti je kratší o utržené chodidlo. Z pahýlu nohy vytryskla krev, která se v kosmickém mraze okamžitě změnila v rampouch.

Potřetí se blížím povrchu rukama. Odrazím se oběma. Najednou je nemám, jen z pahýlů pod lokty čouhají zmrzlé výtrysky krve. Ale zase trochu stoupám. Jenže přede mnou se objevuje další horské pásmo. Támhle trochu vlevo je průrva. Jen se k ní dostat!