Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Schink

Čokl

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Čokl

Čokl

Petr Schink

První povídka z knihy Špinavá práce, která vyjde v nakladatelství Wolf Publishing v dubnu 2006.

Distribuci provádí Seqoy, www.seqoy.cz

Polední slunce pražilo do mrtvé hnědi pustiny a teplota nad padesát stupňů Celsia lámala meteorologické rekordy. Jako by to tady nebylo jedno. Poslední předpověď počasí zazněla před osmdesáti léty - mělo být hřibovitě oblačno.

Nad jednou z rozvalin budov, kterými byla planina poseta, kroužil ve stoupajícím vzdušném proudu osamělý sup. Léta praxe v požírání více méně mrtvých věcí mu napovídala, že tady by si mohl přijít na své. Mezi troskami se něco pohnulo a vyvolalo menší sesuv štěrku. Něco v ošoupaném koženém kabátě, který musel svému majiteli připravovat v tomhle horku peklo na zemi. Sup to nevzdával. Občas se mu povedlo uklovnout si porci masa i z něčeho živého. Nebo, přesněji, ne zcela mrtvého. Tentokrát měl smůlu. Ještě jsem nehodlal chcípnout.

Rozlepil jsem oči a zaostřil přímo na přerostlého škorpióna. Osminohá potvora vykráčela zpod vraku pomačkaného Buicku. Že to bývalo vozidlo se dalo poznat jen podle znaku tří štítů dnes už neexistující automobilky. Něco se mihlo, křupl chitinový krunýř a arachnid zmizel. Do skrýše ve vylomené mřížce chladiče zajel asi půlmetrový hádek. Na plaza bez mimických svalů se tvářil dost spokojeně.

Leknutím jsem odtrhl tvář přichycenou zvratky k betonovému bloku. Z řídkého, světlého strniště jsem vydrolil beton z prachu a zbytků včerejší večeře. Hlava mě bolela, jako bych přes ní dostal ocelovou trubkou. Vlastně dostal - vzpomněl jsem si matně na noční události. Vysmrkl jsem krustu sražené krve a opatrně, jako bych měl kosti ze skla, se opřel o nakloněný pilíř.

Moje potrhané a špinavé oblečení stěží zakrývalo čerstvou sbírku řezných ran a oděrek, ale jinak bylo provozuschopné. V hrudníku mi nepříjemně povrzávalo naprasklé žebro, ale namlouval jsem si, že si to jen namlouvám. Zranění jinak nebyla vážná, ale tady v divočině, daleko od toho, co si tak velkohubě říká civilizace, by mě mohla stát život.

Ovšem ne s krabičkou Stimů, ukrytou ve vypárané podšívce kabátu, ušklíbl jsem se. Nebyl to moc hezký úsměv, víc jsem však od suchem rozpraskaných rtů s otiskem podrážky chtít nemohl. Vytáhl jsem kovové pouzdro s polosetřeným nápisem In**lín - asi nějaká předválečná droga. Teď ukrývalo tři skleněné injekce se zázračným urychlovačem hojení, nazývaným Stimulační esence nebo prostě Stim. Předloktí jsem zaškrtil koženým šněrovadlem a pokusil se paži očistit. Nakonec jsem si po kůži jen rozetřel svrbící film prachu a potu. Zapumpoval jsem rukou, odstříkl vzduchovou bublinku, zavřel oči a doufal, že se trefím. Injekce opravdu nesnáším. Stačila však pouhá dávka jedovatě zelené tekutiny, aby bolest v jediné úlevné vlně ustoupila a rány se začaly před očima zatahovat. Zatím jen citlivou růžovou kůžičkou, ta bude však už do večera k nerozeznání od okolní pokožky. Pokud do večera v téhle život vysávající pustině vydržím.

Stimy jsem před půl rokem vyhrál v kostkách v jedné zapadlé díře jménem Lodge Town - co ale dneska není jen zapadlá díra? Od té doby jsem si nepřestal gratulovat k výjimečné klice. Stimy jsou v podstatě směs drog, stimulantů, vitaminů a dalších sraček, urychlujících buněčný metabolismus. Zázrak předválečné vědy. Ostatně jako jedny z mála výdobytků minulosti přečkaly řádění přeživších po Velké Válce. Tehdy se hystericky ničilo všechno, co jen trochu připomínalo vědu, vládu, politiku a podobné vymoženosti, které nás dostaly tam, kde jsme. Za ten malý zbytek výdobytků civilizace, které ničení přečkaly, se dnes platilo životem.

Věděl jsem dobře, že musím co nejrychleji vypadnout. Za ta léta bezcílného poflakování divočinou jsem jistě nabral do kostí dost radiace, ale o osvětlení vlastnotělní výroby při nočním močení nestojím. Neobydlené ruiny staveb všude kolem, zhroucené do sebe jako domečky z karet, mi předaly své varování. Tyhle trosky dnes sloužily jako jediná připomínka dávného okamžiku zkázy, kdy se přes kontinent přehnala vlna živého ohně a zametla většinu známek života do úhledných hromádek prachu.

Vylovil jsem z kapsy poškrábané černé brejličky s koženými krytkami proti prachu na bocích a zahákl drátěné nožky za uši. Včerejší nakládačku přečkaly jen s nakřáplým sklíčkem.

Těsně před mým nocležištěm se v písku zatáčely stopy na duši sjetých pneumatik Oldsmobilu Starfire. Auto místního kápa Herr Heinricha. Tahle přezdívka pasovala k jeho bledému, sulcovitému ksichtu stejně dobře jako kudla mezi žebra. Tu tam sice ještě neměl, ale co je v životě lidském dokonalé?

Na tomhle místě bylo něco divného. Přestože tady - uprostřed ničeho a navíc poblíž předimenzované golfové jamky jménem Los Angeles - neměl nikdo co pohledávat, daly se všude kolem rozpoznat stopy táboření: rozkopané ohniště, střepy lahví, pár vajglů, injekční stříkačky a inhalátory STREAMu. Někdo si tu před nedávnem užil mejdlo ve stylu "co pustina a exhumovaná mršina civilizace dá". Neměl jsem ale čas ani chuť hrabat se v odpadcích a hrát si na stopaře.

Odšoural jsem se sotva dvacet kroků po stopách auta, když se v rumišti za mnou něco pohnulo. Bleskově, až mi ze zraněného hrudníku vystřelilo ostré bodnutí, jsem sáhl do podpažního pouzdra. Pistole samozřejmě nikde. Z polozasypaného vchodu do sklepních prostor nějaké fabriky se naštěstí vybelhal jen opelichaný pes. Už už jsem se shýbal pro kámen, abych tu potvoru odehnal, ale pak jsem si to rozmyslel.

"Tak pojď! Ale nemysli si, že na tebe budu čekat..."

***

"Dal bych si i něco jiného, Jennice, ale nemůžu zlomit srdce půlce Morganu."

"A takhle skončej zlobiví hošani, co se oháněj MÝMA prachama!" přerušil šéf ticho a pomalu zamířil.

***