Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Čas pomsty

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Čas pomsty

Ondrej Trepáč

Plukovník Mittrander stál na veľkej terase pred veliteľským palácom, magickým približovačom pozeral na more a zlostne si šomral popod fúzy. Bajaranská flotila sa vzďalovala. Väčšina lodí už bola za obzorom, videl už len niekoľko posledných, ktoré uzatvárali kolónu.

Tento vývoj udalostí ho ani trochu netešil, ale rozkaz bol rozkaz. Napokon, ukázalo sa, že kráľovná Luned mala pravdu. Útok na ostrov Harrama bol len fingovaný. Bola to akcia na odpútanie pozornosti. Predstieraním príprav na vylodenie mali Bajaračania dosiahnuť stiahnutie hlavných síl pozemnej armády Kanu na juh, aby tieto nemohli zasiahnuť proti sprisahancom v hlavnom meste. Príchod bajaranskej flotily bol presne načasovaný. Až na to, že jej veliteľ, admirál Salmanbakr netušil, že sprisahanie bolo odhalené, sprisahanci zlikvidovaní a Vrchný komandant hlavných síl generál Vladikan sa o udalostiach v Brugale dozvedel až dodatočne.

Vlastne na to prišiel plukovník Sarandib. Ten mal z minulosti skúsenosti nie len s bajaranskou špionážou, ale aj armádou Morskej ríše. Bajarančania boli na mori naozaj silní, veľmi silní, ale ich pozemné vojsko nestálo za nič. Jeho taktika, výzbroj i morálka boli na takej mizernej úrovni, že aj keby mal cisársky admirál k ruke trikrát viac vojakov, stačila by na ich porážku aj samotná južná provinčná armáda. No skrátka, admirál Salmanbakr robil podľa Sarandiba len také bububu a v skutočnosti nemal v úmysle ani zaútočiť na ostrov, nieto ešte sa vylodiť na pobreží Kanu. Iba ak by bol samovrah, a to iste nebol. Ostrov Harrama bol opevnený ešte lepšie ako samotná Brugala. Budovanie pevnosti riadil sám plukovník Mittrander, inak najlepší odborník na stavbu a obranu opevnených miest a hradov v celej Kanu. Nebolo tomu tak dávno, čo mu denne blahorečili obyvatelia Eridonu. Ich mesto obohnal hradbami, ktoré hravo odolávali aj najzbesilejším útokom dvestotisícovej odokerianskej armády.

Ostrov Harrama sa stal jeho posledným pôsobiskom a uplatnil na ňom všetok svoj um a skúsenosti. Prístav a pevnosť na jeho severovýchodnom pobreží boli majstrovským dielom fortifikačného umenia a ostrov samotný bol prakticky nedobytný. Jeho posádka bola skvele vycvičená a schopná odraziť aj skutočne masový útok z mora i pevniny. Žulové hradby boli postavené a spevnené tak, aby odolali aj najťažším strelám z lodných či pozemných balíst a veľkých obliehacích prakov. K boju však nakoniec nedošlo.

Luned poslala prostredníctvom admirála Rammestriho posolstvo veliteľovi bajaranskej flotily, ktoré mal Mittarnder okamžite doručiť. V liste sa písalo, že sprisahanie proti kráľovi Kanu bolo zmarené, jeho aktéri popravení alebo uväznení, a teda nie je ďalej dôvod, aby sa zdržiaval v kanuuských výsostných vodách.

Pre Luned to bolo asi najťažšie rozhodnutie v jej pomerne krátkom živote. Vedela, že veľa riskuje, nemala však čas vyčkávať na návrat otca z Attaru. Zároveň však cítila, že panovník by sa rozhodol rovnako. Natoľko otca poznala, aj keď od istej doby dosť silno podliehal vplyvu svojho Hlavného vojenského radcu generála Arwilla. Samozrejme, že si starého vojaka veľmi vážila, ale jeho rady sa jej občas zdali značne diskutabilné a nie vždy ich považovala za správne. A nebola jediná. Viacerí z najvyšších vojenských veliteľov ríše si už dávnejšie všimli, že generál sa dosť zmenil. Akoby mu jeho nová funkcia stúpla do hlavy. Stal sa tým, čomu sa hovorilo šedá eminencia - mužom s obrovskou mocou a vplyvom, ktorý stojac v pozadí o všetkom rozhoduje, ale sám nenesie za nič zodpovednosť. Luned ani na okamih nezapochybovala o tom, že by jej otcovi poradil okamžite poslať k Harrame celú vojnovú flotilu a zaútočiť na bajaranské loďstvo bez ohľadu na straty. Mesiace strávené v elitnej jednotke ju však naučili rozvahe. Krvaví psi nikdy neútočili bezhlavo, práve naopak, ich akcie boli vždy premyslené do najmenšieho detailu. Preto sa aj vždy vydarili a aj preto mával oddiel len zanedbateľné straty. Generál Arwill bol aj v minulosti známy tým, že nepočítal svojich mŕtvych. Plukovník Sarandib mal v tejto veci celkom opačný názor a Luned sa ním pri svojom rozhodovaní nechala rada ovplyvniť. Považovala to za oveľa rozumnejšie než nahnať tisícky mužov do zbytočnej bitky.

Admirál Soryan Salmanbakr bol vojak zo starej školy, muž, ktorý si mimoriadne zakladal nie len na svojich skúsenostiach a zásluhách, ale hlavne na svojej vojenskej cti. Prijal posolstvo a keď si ho prečítal dal ihneď rozkaz zdvihnúť kotvy a plávať do Bajaranu. Pochopil, že v Brugale mu nenaleteli, a že je tu naozaj zbytočný. Cisárovná sice nadšená nebude, ale nie je predsa jeho vina, že ten plán nevyšiel.

Aj Mittranderovi nakoniec došlo, že celé to bol len humbuk. Bajaranská flotila niekoľko dní vlastne len nečinne kotvila okolo ostrova mimo dostrelu hradných katapultov, ale zároveň aj mimo dostrelu svojich palubných. Stovky bojových lodí s tisíckami vojakov na námorníkov na palubách sa nehýbali, za celý ten čas ani nenaznačili úmysel zaútočiť. Plukovník bol presvedčený, že tým chcú posádku pevnosti znervózniť, zneistiť a prípadne k vyprovokovať k niečomu neuváženému. Mittrander však nepatril k ľuďom, ktorí si nechajú len tak brnkať po nose. Posádka pevnosti bola sice v bojovej pohotovosti a pripravená, zároveň však mala striktný zákaz zahájiť paľbu ako prvá, aj keby sa bajaranské lode príbližili na dostrel. Na istý čas dokonca nechal väčšiu časť vojakov stiahnuť z hradieb a nechal tam len hliadky, ale ani to neprimälo útočníkov k nejakej aktivite. Bola to nerozhodná situácia, ani vojna ani mier. A do toho zrazu prišiel rozkaz kráľovnej Luned. Mittrander sa mu nepotešil, znamenal totiž koniec jeho plánu na porážku Bajarančanov.

V Brugale sa hovorievalo, že do budovy Tajnej služby môže dobrovoľne vstúpiť buď len ten

človek, ktorý v nej pracuje, alebo ... šialenec. Aj na kapitána Thirwata, veliteľa imadijskej obchodnej lode Hereta pozerali ako na šialenca, keď vošiel na vrátnicu a službukonajúcich agentov požiadal, aby mu umožnili stretnutie s Veliteľom plukovníkom Hartym. Najprv si mysleli, že si z nich robí srandu, ale on to myslel úplne vážne a nástojil na svojom, takže sa nakoniec predsa len dostal tam, kde chcel.

" V poriadku, pane."

" Vy sa poznáte?" - oslovil Hartyho Sarandib.

" Zločinu? Akého zločinu?"

KONIEC