Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Beneš Třebízský

Tryzna Bělohorská

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Tryzna Bělohorská

Tryzna Bělohorská

Václav Beneš Třebízský

Zveřejněno s laskavým souhlasem pana Václava Černého http://vacy.parcon.cz/history/

I.

Dnes slunce po celé dopoledne ani nezasvitlo.

Tmavá oblaka kupila se v podivné obrazy: tu v davy lidu, jinde zase v prudkou seč a opět jako by příkrov na rakvi, na němž ty, co plovaly nejníže, celou délkou bílé kříže tvořily, však mžikem se zase vše rozplývalo a jiné podivnější ještě skupeniny vyvstávaly.

Však vědělo nebe, proč nedá dnes slunci zasvitnouti: Bílou Horou, celou tou smutnou plání, leželo mrtvol nakupeno a nepohrobeno bez počtu. A nepřicházel-li sem poutník od severu, pro potoky krve téměř ani neviděl zažloutlé, písčité půdy zdejší výšiny.

Byl druhý den po bitvě, 9. listopad 1620.

Vítěz poděkoval na Hradčanech u kapucínů Pánubohu za štěstí svých zbraní a jeho lid počal na vítězství hřešiti. Podťali český kmen v samém kořenu a na vrub těch zásluh mohli si již ledacos na bohatých Pražanech dovoliti. A kdož pak by se při tom staral o ty, již zůstali na bojišti! Nestarali se ani o své rodáky z Bavora ze Španěl... Těla padlých by se byla dostala havranům a psům za kořist. Beztoho poletovaly již vrány v širokých kruzích nad ztichlým, zmrtvělým bojištěm, jímž vanul dosud jasný dech smrti.

Avšak přece tu byla duše živá mezi tolika mrtvými. Jakási dívka samotinká kmitala se písčitou vysočinou. Bílé, sněhové roucho její, ztepilý, lepostný vzrůst již zdaleka upoutávaly k ní chodcův zrak. Podobala se andělu, jejž sem přivábil chrapot umírajících, aby jim ulehčil poslední okamžik.

Po polednách sešli se na Bílou Horu z okolních dědin, aby nebožtíky pochovali. Vykopali dlouhé, široké jámy a nakladli těla padlých vojínů v řadách podle sebe. Moravanů tu leželo nejvíce. Přišli až sem, na bělohorskou pláň, synové družné Moravěnky vykrvácet. Jako jeden muž utvořili pevnou hráz a neustoupili, dokud v pravicích udrželi meče a dokud mohli dýchati. Dívka, kmitající se dosud mezi veským lidem, jež sem byla beztoho k hrobařské práci sezvala, tu se zastavila, tam slovo promluvila, a lidé pokaždé níže své hlavy k otevřeným hrobům skláněli. Vypravovala jim, jak to dnes v Praze vypadá, líčila jim sběř sehnanou na Čechy ve Španělích, že prý si počínají hůř než dravci, když rozlomí mříže železné klece a v nenasytné hladovosti ven se vyřítí.

A když byly hroby zasypány šedožlutou prstí do posledního, rozešli se vesničané k domovům uděšeni, ustrašeni. Vždyť opustil je král, kteréhož na těchto místech nedávno tak z duší vítali a tak z plných srdcí "dlouhé a šťastné panování" provolávali, a v celé zemi není tedy nikoho, ke komu by utekli. Byli vydáni v plen a Němci kalvíny zrazeni.

A když přišli řečí na mladou dívku, jíž podobnou musil by člověk po zemích koruny české pohledati, marně si s jejím rodem hlavu lámali. Jedni ji měli za dceru Budovcovu, jiní za Šlikovu, druzí zase za některou Kaplířku, přišla prý vyhledat padlého bratra, snad ženicha, snad otce nebo strýce. Ale byly to pouhé domněnky, neznal jí nikdo.

Večerem mraky se rozplynuly. Zkrvavělé slunce osvítili širou, krví zkypřelou bělohorskou pláň jako by na rozloučenou. Poslední jeho paprsky leskly se rudou září pochodní, jako když někoho za temné noci pochovávají.

Potom usedla dívka na hromadu zažloutlé hlíny, na níž nejvýše černal se otvor houfnice, dala se do hořkého pláče, jejž až v Liboci slyšeli, jak v teskném kvílení rozléhal se utichlým krajem. A ode dneška každým dnem k večeru navštěvovala bělohorskou pláň.

II.

Zdálo se, že bude provinilcům odpuštěno, ale po ďasech se zmýlil, kdo tak počítal.

III.

IV.

V.

"Pryč odtud, plemeno pikarditské!"

VI.

VII.

VIII.