Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Petr Ch. Dorazil

LR

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

LR

LR

Petr Ch. Dorazil

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://www.pchd.wz.cz

Věnováno Petru Klabalovi

7. 7. 2005

AŤ PŘIJDETE JAK CHCETE BRZY,

VŽDYCKY UŽ STOJÍ NĚKDO PŘED VÁMI.

Dr. J. Murphy

Bylo mi tenkrát sedmadvacet, byl zrovna začátek prosince, i když teploměr ukazoval spíš na září. Měl jsem pátý pracovní den v novém zaměstnání.

Mám maturitu z elektrotechniky, ale - mezi námi - jsem schopný maximálně tak vyměnit žárovku a to ještě jenom čtyřicýtku, no a snad právě proto jsem koncem listopadu zavolal na inzerát jednoho celorepublikového prodejce elektroniky, který chtěl prodavače do místní prodejny.

Prošel jsem otravným přijímacím pohovorem a co čert nechtěl - přijali mě.

Bylo něco po šesté večer a na to, že v prosinci by člověk v prodejně elektroniky očekával nepřeberný nával, byl celkem klid. Stál jsem u vitríny s mobilními telefony a tvářil se, že něco dělám. V podstatě jsem se teprve rozhlížel, kde co vlastně je, abych byl případnému zákazníkovi schopen prodat i to, co nechce. Byl jsem totiž samozřejmě placený podle vlastní tržby.

A v jednu chvíli - kde se vzal, tu se vzal - stál vedle mě jeden spolužák ze základní školy. Na první pohled bylo zřejmé, že se má dobře. Byl vyšší, než jsem si ho pamatoval, modré značkové rifle, světlý svetr, co se nikdy nesepere, šedé, čisté boty, trochu toho gelu v krátkém střihu, slabé, velmi decentní brýle a v ruce dlouhý klíč od nějakého jistě velmi drahého auta dole v garáži.

-"Čau Peťo, jak je?" Zeptal jsem se na to, aniž by mě to doopravdy zajímalo, protože již od pohledu bylo zcela jasné, že dobře.

-"Nazdár," pozdravil překvapeně. "Co ty tady?"

-"Tož teď tady tak nějak funguju," odpověděl jsem, hrdý na to, že jsem Pan prodavač.

-"A daří se?"

Nějak jsem nevěděl, co říct. Stojím tady jak uchyl dvanáct hodin denně, ještě ani vlastně nevím za kolik, tlačí mě papuče, chce se mi kouřit, mám hlad a lidi se zrovna nehrnou. Třepu se, abych něco prodal, protože jinak budu v podstatě bez peněz.

-"Nic."