Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondrej Trepáč

Conanov hrob

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Conanov hrob

Conanov hrob

Ondrej Trepáč

Muž sa chvel ako list vo vetre. Pokožku mal sinavú a celým telom sa mu striedavo prelievali vlny horúčosti a mrazivého chladu. Kľačal na piesku neschopný nijakého pohybu, iba s rozšírenými očami hľadel na prízrak, ktorý sa pred ním zjavil.

Nemal nijakú konkrétnu podobu. Bolo to len akési neurčité, modro svetielkujúce mračno, prevaľujúce sa po jaskyni. Vychádzal z neho hlas, ktorý znel, akoby z nekonečna, akoby z nejakých iných sfér. Bol hrubý, monotónny a hrozivý, steny jaskyne sa pri ňom zachvievali a muž, ktorého oslovoval od strachu ani nedýchal.

Si prvý po desaťročiach, kto vstúpil do tejto jaskyne. Prečo si to urobil? Čo si tu hľadal?

Z .. zlato! - vyrazil muž po chvíli zo zmeraveného hrdla.

Zlato? Tu nijaké zlato nie je a nikdy nebolo. - odvetil hlas.

Hovorí sa, že ...je tu niekde ukrytý poklad Ykmaza Dlhovekého.

Hlúposť! Ykmaz Dlhoveký bol pustovník, ktorý nemal nič, len svoj plášť a berlu. Jediným jeho pokladom bola jeho múdrosť a magická sila.

Ty... ty, pane, si ho...poznal?

Samozrejme!

Ja... ja ťa prosím o odpustenie, že som ťa vyrušil. Som chudobný, mám ženu a deti...

Neublížim ti, ale splníš môj príkaz!

Urobím čokoľvek na svete! Len ma nechaj žiť.

Pôjdeš za Aquilonským kráľom! Povieš mu, že ťa posiela A-yari. Odkazujem mu, aby prišiel do tejto jaskyne. Musím s ním hovoriť.

Pôjdem hoci aj na kraj sveta, ale povedz, ako by som sa ja, chudobný pastier dostal k samotnému Aquilonskému kráľovi? Ten sa s takými, ako som ja, nebaví.

To mi je jedno. Musíš niečo vymyslieť. A nepokúšaj sa ma oklamať. Máš na sebe moju magickú stopu, takže od tejto chvíle môžem sledovať každý tvoj krok, vidieť všetko, čo vidíš a počuť všetko, čo počuješ alebo hovoríš. Ak nesplníš, čo ti prikazujem, budeš trpko ľutovať Si v mojej moci, a ja na teba môžem zoslať kliatbu šarí! Vieš, čo to znamená?

Muž zbledol ešte viac, zaboril hlavu do piesku a zavyl ako zatratená duša. Kliatba šarí bola kliatba Pekla! Jeho démoni ho nájdu a budú postupne odnášať jeho blízkych so sebou. Nikde na svete sa pred nimi neschová. Budú prichádzať nepravidelne a nikdy nebude vopred vedieť, koho vezmú. Vedel len to, že on bude posledný. Bude sa dívať, ako odnášajú jeho ženu, jeho deti, matku či otca, a on bude celkom bezmocný. Šarí je kliatba, ktorá sa nedá zrušiť.

Ísť za Aquilonským kráľom Marcom! Bol to možno na prvé počutie šialený príkaz, ale nie nesplniteľný. Určite to bude jednoduchšie, ako neustále tŕpnuť v smrteľnom strachu z nasledujúceho dňa. Trochu sa upokojil, znovu zdvihol hlavu a zahľadel sa na prízrak.

Rozumel som, ale čo poviem kráľovi Marcovi, keď sa ma bude pýtať, kto si a ako sa opovažuješ volať ho k sebe? Aquilonský kráľ je mocný, on nechodí za hocikým. Čo ak ma dá prosto sťať a odkaz bude ignorovať?

Ja nie som hocikto! Ja som A-yari!

Kráľ Marcus ťa pozná?

Nepozná, ale to nevadí. Povieš mu, že viem niečo, čo aj on chce veľmi vedieť. Ale prezradím mu to len ak aj on pre mňa niečo urobí. Obaja dostaneme svoje a budeme spokojne žiť ďalej. Nechcem mu zle a za pomoc ho odmením. Nech príde sám. Ak sa bude pýtať, prečo má prísť on za mnou, povedz mu, že čary ma z jaskyne nepustia von. Už dávno som tu, v tomto uzavretom priestore a nemôžem von.

A ja? Čo dostanem ja, za to, že splním tvoj príkaz?

Myslíš, okrem svojho života? Hahááá! Ty úbožiak! Môže snáď potkan žiadať odmenu od boha za to, že sa mu uhol z cesty? Ale dobre! Privedieš kráľa Marca a dostaneš odmenu. Splním ti jedno želanie! A teraz už choď!

Gardisti v čiernych brneniach ho okamžite obstali a namierili na neho hroty svojich kopijí, ale muž nekládol nijaký odpor, len kľačal v prachu cesty a vzpínal ruky v prosebnom geste.

Bolo to celkom nečakané. Kráľ Marcus so svojín sprievodom prechádzal po hlavnej ulici Novej Tarantie, keď zrazu z ľudského špaliera, lemujúceho ulicu, vybehol muž v šedom kaftane, aký nosia pastieri z Rabiriánskych hôr na juhu Zingary. Kráľ musel trhnúť koňovi uzdu, aby ho neprešľapal, hrubo zahrešil a rýchlo vytasil meč v domnení, že ten človek chce na neho zaútočiť. Nič také sa však nestalo, muž nemal pri sebe nič, čím by ho mohol ohroziť.

Stráže ho zdrapli a vliekli nabok, aby kráľovský sprievod mohol pokračovať, ale muž sa začal brániť, nechcel ustúpiť a kričal na kráľa, aby ho vypočul. Prešiel vraj stovky míľ, aby mu odovzdal posolstvo. Ak ho neodovzdá, stihne ho kliatba. Toľko volal a prosil, že kráľ nakoniec mávol rukou a dal mu pokyn, aby prišiel do paláca, kde ho prijme.

Ako sa voláš? - oslovil Marcus muža, ktorý stál pred ním s pokorne sklonenou hlavou.

Som Jundis. Prichádzam zo Zingary.

To vidím! Žil som krátku dobu v Rabiriánskych horách, viem, ako sa obliekajú tamojší pastieri. Čo chceš?

Ak si žil u nás, veľký pane, iste si počul o jaskyni Ykmaza Dlhovekého.

Iste! Dokonca som ju aj videl, ale je tak vysoko, že vyšplhať sa k nej by dokázal možno len sám Conan.

Ja som k nej našiel cestičku. A dostal som sa do nej. Ale nebol tam nijaký poklad. Našiel som tam však niekoho, či presnejšie niečo, čo sa dá len ťažko opísať, ale i tak ma to opantalo svojou mocou.

Nerozumiem! Vysvetli mi to!

Jundis v krátkosti porozprával svoj zážitok z jaskyne a keď skončil, padol na kolená a začal prosiť kráľa, aby mu veril. Zaprisahával ho pri Mitrovi a všetkých známych bohoch dovtedy, kým sa nedal odmäkčiť.

A-yari? To meno mi nič nehovorí. Kto to je?

Neviem, pane! Ani ja som to meno nikdy nepočul. Ale iste niekto veľmi mocný. Už iba pri jeho hlase človeku mäkne dreň v kostiach.

Kedaus! - oslovil zrazu kráľ Mitrovho veľkňaza - Počul si už niekdy to meno?

Nie! Nepočul. Ale môžem sa pozrieť do svojich kníh a zistiť, či sa tam v nejakej súvislosti nespomína. Prípadne sa opýtam niekoho iného. Varunas, hlavný kňaz Asurovho chrámu, je nesmierne múdry muž.

Marcus sa znovu otočil na Jundisa.

Prezraď mi jednu vec - prečo by som ti mal veriť? Prečo by som mal veriť, že nie si špeh Zingarského kráľa, ktorý ma má vylákať z Tarantie. Prečo by som ťa nemal dať jednoducho napichnúť na kôl a s pôžitkom sa prizerať, ako sa na ňom zvíjaš?

Nemám nič, čím by som ti dokázal opak,, veľký pane. Viem, že moje slovo je proti tvojmu ako slama vo víchrici, ale nič iné ti dať neviem. Ak chceš, daj ma zabiť, napokon, ak sa mi nepodarí priviesť ťa so sebou do jaskyne, stihne ma oveľa horšia smrť. A nie len mňa. Umrie aj celá moja rodina. A-yari mi pohrozil kliatbou šarí!

Kedaus pri poslednom Jundisovom slove zaúpel a rýchlo urobil vo vzduchu niekoľko znamení. Aj kráľ zneistel, zbledol a telom mu prebehla triaška. Obaja veľmi dobre vedeli, čo je to kliatba šarí. Aj to, že ju nemôže vyrieknuť hocikto. Vlastne ani samotné slovo kliatby nesmelo odznieť bezdôvodne.

Veľký pane! Budem do konca života tvojím otrokom, budem chodiť za tebou a bozkávať prach v tvojich šľapajach, len ma prosím neodmietni. Viem, že všetko, čo som ti povedal znie divne a neuveriteľne, ale prisahám pri Mitrovi, že som ani slovkom neklamal.

Dobre, ale ak zistím, že si ma podviedol, alebo vlákal do nejakej pasce, zomrieš tak rýchlo, že si to nestihneš ani vychutnať. Budeš stále v mojej blízkosti, na dosah môjho meča.

Idem s tebou! - vyhŕkol Soff, keď videl, že otec sa predsa len rozhodol pre cestu do Zingary - Cítim za tým všetkým zlé kúzla.

To ja ani nepopieram. - odvetil Jundis a poklonil sa následníkovi trónu - A-yari to tiež nepopiera. Sám povedal, že je v jaskyni držaný kúzlami.

Tak potom ako je možné, že ty si sa dostal dnu i von? Živý a zdravý?

Na obyčajných smrteľníkov tie kúzla nepôsobia. Nevidel a necítil som nič, ani keď som vchádzal dnu, ani keď som vychádzal von.

Vezmeme si stotinu gardistov. - navrhol Soff, ale kráľ odmietavo zakýval rukou.

Nijakých gardistov! Ak veľmi chceš, tak poď so mnou, ale pôjdeme len my traja. Oblečení ako potulní bojovníci. Budeme nenápadnejší. Zingarské hranice iste nie sú nestrážené a stotina aquilonského vojska by vyvolala poriadny povyk až v Kordave. Už aj tak budeme veľa riskovať. Nezabúdaj, že som v Zingare žil a veľa ľudí ma tam pozná. Napokon, teba tiež, a nemyslím, že na nás spomínajú v dobrom.

Pane! Cez Zingarské hranice prejdeme bez ťažkostí. Stráže sú len pri brodoch, ktoré sú známe. Ale sú na rieke Alimane aj brody, o ktorých nevedia a tie sú nestrážené. Vieme však o nich my, pastieri. Aj ja som cez jeden taký zo dva razy prebrodil svoje stádo do Poitainu.

Knieža Ancero zlostne zavrčal a mimovoľne siahol na rukoväť meča. Ale kráľ ho pohybom ruky upokojil a znovu sa obrátil na Soffa.

Priprav naše staré zbroje, synak, daj osedlať tri kone, a nabrús meče. Vyrazíme ráno! - oznámil kráľ Marcus a nekompromisným gestom ruky vopred umlčal všetky pokusy svojich dvoranov a radcov o protesty.

Cesta do Zingary viedla cez Poitain. Kráľ sa zastavil na dva dni u svojho priateľa a spolubojovníka z občianskej vojny, Poitainského kráľa Dispelia, ktorý sa mu celý čas snažil vnútiť, aby si vzal aspoň oddiel rytierov, ale Marcus to zdvorilo odmietol. Nevylúčil však možnosť, že ich bude čoskoro potrebovať. Nie v súvislosti so svojou tajnou cestou do Zingary, ale kvôli Kothským barbarom, ktorí v poslednej dobe útočia na južnú hranicu Aquilonie. Sú to síce len sporadické nájazdy na pohraničné roľnícke dediny, ale zvedovia hlásili, že na druhej strane hraníc sa šikuje veľká armáda, ktorá by mohla byť pre Aquiloniu hrozbou.

Dispeliovi ani nebolo treba viac hovoriť. Kothčanov mal poriadne v žalúdku odkedy spolu s Ophirčanmi napadli Poitain a vyrabovali pohraničie. Jeho rytieri boli vtedy spolu s Marcusovou armádou pri Crotone, kde sa mali zraziť so spojenou armádou Nemedie a Brythunie a nemohli pomôcť vlastnej krajine. Boli príliš ďaleko. Našťastie, zvyšní obyvatelia zeleného kráľovstva stačili na odrazenie útočníkov. Každý Poitainčan mal doma meč a vedel s ním aj zaobchádzať. Nebolo treba nikoho volať do zbrane, každý vedel, kde je jeho miesto a čo má robiť.

Ani Poitainskému panovníkovi meno A-yari nič nehovorilo. O Ykmazovi Dlhovekom síce počul, ale iba to. O čarodejníkov sa nestaral, pokiaľ sa nestarali oni do neho. S jedným už mal čo dočinenia, ale bol to len akýsi nedouk, ktorý si navyše poplietol zaklínadlá, takže nakoniec zahubil sám seba. Bolo to už dávno a Dispelio si na to spomínal už len ako na humornú historku.

Dispelio vyprevadil Marcusa, Soffa a Jundisa až na breh rieky Alimane, k tajnému brodu, ktorý im ukázal zingarský pastier. Voda im v strede rieky siahala až po stehná, ale dno bolo pevné a hladké, takže prešli bez ťažkostí. Na druhej strane zastali, otočili sa zamávali Poitainčanom. Marcus vedel, že keď sa budú tadeto vracať, brod už nebude nestrážený.

Rabiriánske hory začínali takmer priamo na brehoch rieky Alimane. Prvé kopce začínali už míľu od rieky a vlastne ich videli už z diaľky. Jundis ich viedol akousi sotva badateľnou cestičkou cez pomerne hustý les, ale čoskoro vyšli na otvorenú plochu a ocitli sa na podhorí. Marcus tie miesta spoznal, ale s uznaním musel pripustiť, že o ceste cez lesy nemal ani tušenia. Bolo vidno, že Jundis je tu doma.

K jaskyni dorazili na podvečer, keď precválali dosť dlhý úsek cesty opustenou krajinou. Jundis ich viedol mimo ľudských obydlí a vojenských táborov. Bola to síce okľuka, ale oplatila sa. Za celý čas nestretli ani živú dušu. Ale keby aj stretli, stačilo spustiť priezory na prilbách a nikto by v nich nespoznal Aquilonského kráľa a jeho syna. Ľudia by videli len akýchsi potulných námedzných vojakov v zaprášenej, otčenej zbroji, akých sa po ich krajine pohybovali stovky, ak nie tisícky. Jundis mal pre taký prípad pripravenú výhovorku, že si ho páni žoldnieri najali, aby ich previedol cez hory. To by celkom stačilo, rabiriánski pastieri to robili bežne.

Šplhať sa na strmú, vysokú skalu proti noci, nemalo zmysel. Utáborili sa v malej skalnej rozsadline, zajedli si a uložili sa spať zahalení do hrubých prikrývok z medvedej kožušiny. Soff a Marcus sa celú noc striedali na stráži. Jundisovi nedôverovali, nemali záruku, že im v noci neutečie.

Ani život v pohodlnom paláci ich celkom nezmenil. Roky prežité na bojových poliach sa nedali vymazať z pamäti a zvykov. Nerobilo im problém prespať pod širákom a jesť tuhé sušené mäso. Soff bol horal a v divočine prežil veľkú časť života. Marcus sa síce narodil a vyrastal v paláci, ale na život mimo neho si rýchlo zvykol a nadobudol nezvyčajnú otužilosť a odolnosť.

Noc prebehla bez akýchkoľvek príhod. Ráno ich privítalo krásnym úsvitom. Až vtedy zbadali, že sa vlastne nachádzajú na nezalesnenom úbočí pomerne vysokej hory, z ktorého je nádherný výhľad na juh a východ. Marcus mal na okamih pocit, že vidí palmové háje Poitainu. Ale mohol sa aj mýliť.

Nekráčali dlho, jaskyňa nebola dlhá. Končila celkom nečakane, odrazu len stáli pred šedivou stenou, ktorá ju uzatvárala. Bolo to čosi ako sieň, na desať krokov široká a dve siahy vysoká. Obzerali si holé steny, ale nenašli na nich nič zaujímavé. Nijaké nápisy či znamenia.

Vitajte! Je dobre, že ste prišli!

Kto si a čo odo mňa chceš? - kráľ Marcus nemal v úmysle padať na kolená. Jeho hlas bol ostrý a rozhodný.

Som A-yari a potrebujem tvoju pomoc. Nechcem ju zadarmo.

Čo žiadaš a čo mi môžeš ponúknuť?

Si veľký muž, Marcus. Mocný a vplyvný. Našiel si Ahrimanovo srdce a využívaš jeho silu vo svoj prospech a v prospech celej Aquilonie.

Odkiaľ to vieš? A vôbec, vysvetli mi túto maškarádu.

Magické prúdy mi priniesli správu, že Srcde našlo svoju dlaň. A táto maškaráda, to je moja terajšia podoba, do ktorej ma zaklial Ka-Thurn, stygijský čarodejník, keď sa ma chcel zbaviť. Túžim po pomste, kráľ Marcus. Túžim znovu získať svoje ľudské telo, opustiť túto jaksyňu a žiť ako normálny človek. A ty mi v tom môžeš pomôcť.

Rád, ale prečo práve ja?

Pretože nikto iný by nebol ochotný podstúpiť cestu na Čierny ostrov a doniesť mi odtiaľ to, čo tak veľmi potrebujem, aby som ...

Prečo si myslíš., že ja tú cestu podstúpim, a prinesiem ti to, čo tak veľmi potrebuješ?

Pretože na Čiernom ostrove je aj to, čo hľadáš ty!

Čo je tam, pri Mitrovi!

Conanov hrob!

Odkiaľ to vieš? Z magických prúdov?

Ver mi, je tam. Jeho telo spočíva v sarkofágu v Údolí mŕtvych. Je tam veľká skalná hrobka. Stráži ju démon Estias, ale nie je neporaziteľný. Dá sa zabiť, ale treba na to jednu vec.

Akú?

Ka-Thurnovo Hadie žezlo! Nájdeš ho tiež niekde tam. Musí tam byť! Ním zabiješ démona a potom mi ho prinesieš. To je tá vec, ktorú potrebujem na svoje odkliatie.

Čo s tým všetkým má ten Ka-Thurn? Kto je to vlastne?

Bol to veľký stygijský čarodejník, ale jeho nepriatelia ho premohli a vyhnali na Čierny ostrov, kde ukončil svoj život. Je to už dávno, ale nie tak dávno, aby sa na to dalo zabudnúť. Conan bol posledný človek, ktorému Ka-Thurn pomohol, aby aspoň trochu odčinil zlo, ktoré v živote napáchal, keď bol členom Čierneho kruhu hadieho boha Seta. Conan sa na ostrove zastavil na spiatočnej ceste do Aquilonie. Chcel pomôcť svojmu synovi, ale bol už príliš starý a chorý, než aby dokázal sám doplávať domov. Všetci jeho priatelia po ceste zomreli, na lodi, ktorou priplával na ostrov bol sám. O pár dní zomrel aj on. Ka-Thurn ho pochoval v skalnej hrobke, vyčaroval démona, aby ju strážil a potom sa aj on sám pobral do iných sfér.

Teba zaklial ešte pred tým ako musel odísť na Čierny ostrov?

Áno, a vzal si so sebou aj svoje Hadie žezlo. Ukryl ho na ostrove v domnení, že ho tam nikdy nikto nenájde a teda ma ani nebude môcť nikdy oslobodiť. A ja ostanem naveky v tejto odpornej nehmotnej podobe. Nenávidím ju.

Vieš, kde ho ukryl?

Nie! To je asi jediné, čo neviem. Budeš ho musieť nájsť. Ale nemám ani tušenie, kde by si ho mal hľadať.

No dobre, ale dajme tomu, že ho nenájdem. Čo urobíš v takom prípade? Uvalíš kliatbu šarí na celú Aquiloniu?

Nie. Viem, že to nebude ľahké. Ale verím, že ty to dokážeš, aj keď si len obyčajný smrteľný človek.

Hm! Démoni, čary! Nemám rád kúzla!

Bojíš sa ich? Budeš sa musieť s nimi stretnúť. Nedá sa tomu vyhnúť, ak chceš získať Conanove pozostatky.

Nejak si poradím. Ešte niečo mi chceš povedať?

Chcem! Ani nie tak povedať, ako urobiť. - vzduch sa v tej znovu prudko zavlnil a Soff padol v bezvedomí do piesku. Ostal tam nehybne ležať. Marcus k nemu priskočil, silno ním zatriasol, ale chlapec sa ani nepohol.

Čo to má znamenať? Prečo? - zvolal Aquilonský vládca.

Nemal si sem svojho syna priviesť! Dostal si odkaz, že máš prísť sám. Ale teraz sa mi to hodí. Aspoň budeš mať väčšiu motiváciu. Tvoj syn spí magickým spánkom. Nič sa mu nestane, a keď sa zobudí, bude presne taký istý, ako ho vidíš teraz, aj keby spal sto rokov. Ale zobudiť ho môžem len potom, ako použijem Ka-Thurnovo žezlo na vlastné vyslobodenie. Prines ho! Vysloboď mňa i svojho syna!

Dobre, nemám na výber! Prinesiem to prekliate žezlo, aj keby ma to malo stáť život, ale vedz, že toto oľutuješ.

Nevyhrážaj sa mi, kráľ Marcus. Nemáš na to! Moja sila je oveľa väčšia, než si vôbec dokážeš predstaviť! Choď už! Čím prv sa vrátiš so žezlom, tým prv prebudím tvojho syna! A nezabúdaj, vidím ťa a počujem ťa, nech si kdekoľvek. Neoklameš ma!

A čo ja? - vyhŕkol zrazu Jundis a zdvihol sa - Čo moja odmena? Hovorili sme o tom, že mi splníš jedno želanie.

Pamätám sa na to! - odvetil hlas - A ja svoje sľuby plním!

Óh, tak ja si želám...

Mlč! Asi si ma nepochopil! Hovorili sme o tom, že ti splním jedno želanie, ale nepadlo ani slovo o tom, že ho vyslovíš ty!

A kto?

Ja! Splním ti jedno svoje želanie, ty prach vo vetre! A ja si želám, aby si už nikdy nemusel hľadať poklady v jaskyniach. Ty a tvoja rodina už nikdy nebudete poznať biedu a hlad, ale zároveň sa postarám, aby si navždy zabudol na to, čo si tu videl a počul. To je moje želanie! A teraz choď, vráť sa k svojmu stádu a - zabudni!

Z myšlienok ho zrazu vytrhlo slabé zaklopanie na dvere. Stál s mečom v ruke skôr, ako doznelo.

Kto je to? - opýtal sa príkro, snažiac sa o argoský dialekt hyborčiny.

Počul som, že hľadáte loď. - odvetil mužský hlas z druhej strany dverí.

Dobre! Počkajte! - Marcus pristúpil ku dverám, odtiahol závoru a potom rýchlo ustúpil tri kroky dozadu. Ak by ho príchodzí chcel napadnúť, našiel by ho pripraveného.

Poďte dnu! - zvolal .

Kto si! - opýtal sa Marcus a sklonil meč. Námorník nevyzeral na to, že sa prišiel biť.

Volám sa Tólios. Som kapitánom Chiméry. Poznáš moju loď?

Tuším som ju videl v prístave. Veľká, najmenej štyridsať veslárov.

Päťdesiat! Priplávali sme z Asgalunu, ale nemáme náklad na spiatočnú cestu. Tovar, čo sme priviezli som síce dobre predal, ale tie peniaze mi vystačia akurát tak na nakŕmenie posádky a otrokov. Dopočul som sa, že hľadáš loď. Taká vec sa tu neutají. Čo ponúkaš za to, že ťa zavezieme na ten prašivý ostrov, pán Renshi? Voláš sa tak, či nie? Mimochodom, neverím, že je to tvoje pravé meno. Ale nech už si ktokoľvek,, mne je jedno, kto mi platí.

Nie, nie je to moje pravé meno, ale môžeš ma tak volať aj ďalej. Čo tam po nejakom mene. Možno ani ty nie si v skutočnosti Tólios.

Nechajme to! Aká je tvoja ponuka?

Aká je tvoja požiadavka?

Dvadsať strieborných portalov. Na deň! Chcem aj niečo zarobiť. Napokon, mysli na to, kam ideme.

Dostaneš príplatok za riziko! Dvadsať strieborných portalov, to sú štyri zlaté aquilonské luny. Ja ti dám päť, a ak vyplávame hneď ráno, máš dve ďalšie navrch. Čo ty na to?

Kto by nesúhlasil. Za také peniaze, aj na Čierny ostrov! Načo tam vlastne ideš? Ľudia vravia, že tam strašia duchovia a démoni.

Je tam niečo, čo veľmi potrebujem. A nie len ja! Viac ti nemôžem povedať. Napokon, neplatím ťa za vypytovanie sa. Keď doplávame na ostrov, vystúpim na breh sám. Vy ma počkáte na lodi, iba ak by ste si potrebovali doplniť zásoby. Nebudem teba a tvojich chlapov vystavovať nebezpečenstvu. Tú záležitosť si musím vybaviť sám.

Dúfal som, že to povieš! Vystúpiť na Čiernom ostrove by ma nedonútilo nič na svete. Aj keby som mal umrieť od smädu, nešiel by som nabrať vodu na to prekliate miesto. Vezmeme si zásoby na dosť dlhú dobu, tak aby sme sa nemuseli vystupovať.

Dobre, sme dohodnutí. Môžeme vyplávať zajtra ráno?

Prečo nie? Ale..

Hmm! - pousmial sa Marcus, lebo pochopil, čo chce Tóilos povedať - Chytaj! - zvolal a vzduchom sa mihla zlatá minca. Námorník ju v letku zachytil a dychtivo si prezrel. Nemusel ju ani skúšať medzi zubami, taký lesk sa nedal napodobniť. - Záloha, ráno dostaneš druhú.

Stalo sa niečo? - opýtal sa nedôverčivo Tólios.

Nie! Nič! Všetko je v poriadku. Ráno vyrážame!

Naozaj tam chceš ísť? - opýtal sa nedôvečivo, akoby stále nemohol uveriť tomu, že sa niekto dokáže odhodlať na také šialenstvo.

Musím! Poviem ti len jedno. Závisí od toho ľudský život - život môjho syna!

Je tam niekde nejaký liek na jeho nemoc?

Čosi také! Počuj Tólios, čakajte tu na mňa desať dní. Dúfam, že máte toľko zásob. Ak sa po desiatich dňoch nevrátim, plávajte domov. Všetko, čo nájdeš v mojej kajute bude tvoje. Ale neradím ti vstupovať do nej skôr.

Spoľahni sa. Dávam ti svoje slovo. Veľa úspechov a bohovia nech ťa ochraňujú.

To ste vy?! Čo tu, pri Mitrovi, hľadáte? Kto ste?

Poslal nás kráľ Dispelio, vaše veličenstvo! Mali sme za úlohu vás chrániť, ale podľa rozkazu sme smeli zasiahnuť len v prípade, že sa ocitnete v bezprostrednom nebezpečí života.

Dispelio?

Áno, veličenstvo! Sledovali sme vás už od hraníc a aj celý čas v Messantii. Prišlo nás tam viac, neustále sme sa striedali a menili oblečenia, takže ste si nás nemohli všimnúť. Ale stále sme vám boli nablízku pripravení zasiahnuť.

Ale vy nie ste Poitainčania!

Nie, pane, sme Turánci, ale Poitain sa stal naším druhou vlasťou. Z Turanu sme museli odísť pred hnevom kráľa Yismaila. Jeho zabijaci nás potom prenasledovali cez celý kontinent, ale do Poitainu sa neodvážili.

Odkiaľ sa tak dobre vyznáte do práce na lodi? Ste námorníci?

Boli sme! Dlhé roky sme slúžili v Turanskom námorníctve na Vilajetskom mori. Preto aj veliteľ našej skupiny vybral nás, aby sme s vami plávali na Čierny ostrov.

Ako ste sa dozvedeli, kedy a na ktorej lodi poplávam?

Jeden z našich mužov stál za dverami vašej izby v hostinci a počul váš rozhovor s Tóliom.

Áááh, tak to boli tie kroky na chodbe!

Áno, pane. Hneď ako sme sa dozvedeli, na ktorej lodi sa budete plaviť, rozišli sme sa po prístavných krčmách a hľadali nejakých námorníkov z Chiméry. Našli sme ich čoskoro, vyvolali s nimi bitku a zneschopnili ich. My dvaja sme sa potom išli prihlásiť za náhradníkov.

Dobre vymyslené! - zašomral Marcus a bol by sa najradšej vyfackal za vlastnú nedôslednosť. Sledovala ho celá početná skupina mužov a on si ich ani len nevšimol. Pri tom zúfalom zháňaní lode úplne zabudol na opatrnosť.

Tak, keď už vás tu mám, bolo by dobre keby som vedel aj to, ako sa voláte.

Ja som Acdar. - odvetil muž v pravo. - A ja sa volám Ilvahir. - predstavil sa ten vľavo.

Dočerta, chlapi, vy sa nebojíte, že vás za zbehnutie z lode obesia na rahno?

Nie! Nie sme v službe! Kapitán dal celej posádke voľno, až kým sa nevrátite, ale najdlhšie desať dní. Na lodi teraz nie je nijaká robota. Palubu vydrhnú aj otroci. Navyše, nikto nikomu nezakázal vystúpiť na breh! Niet pochýb, že si náše zmiznutie čoskoro všimnú, ale nanajvýš si pomyslia, že nám preskočilo a mávnu nad tým rukou. Ja sa skôr teším na to, ako sa zatvária, keď sa vrátime na loď spolu , živí a zdraví. - zakončil svoj monológ Ilvahir.

Bodaj by si mal pravdu, chlapče! - odvetil mu kráľ.

Máte pre nás nejaké úlohy, veličenstvo?

Sám neviem, kde začať! Hľadám jednu vec. Volá sa to Hadie žezlo, ale pravdu povediac, nemám ani tušenie, ako vyzerá a kde ho treba hľadať. Kedysi patrilo stygijskému čarodejníkovi Ka-Thurnovi, ktorý dožil svoj život tu na tomto ostrove. Ale mohol ho zakopať kdekoľvek. Netvrdím, že musí byť práve v tejto budove. Ale považujem za najlogickejšie, aby sme začali s hľadaním tu, čo vy na to?

Rozdelíme sa. Každý z nás si vezme niekoľko miestností a dôkladne ich prezrie. Palác nie je veľký, takže si vlastne budeme stále nablízku. Keby sa tí opičiaci náhodou vrátili.

Dobre, dajme sa do práce!

Môže trvať celé dni, kým niečo nájdeme! -zašomral nespokojne Marcus - Keby mi A-yari naznačil aspoň nejakú stopu!

Možno to aj urobil, ale neuvedomili sme si to.

Možno! Čo mi o ňom vlastne povedal? Že to bol Stygijčan, čarodejník, člen Čierneho kruhu hadieho boha Seta. Napáchal veľa zla. Ale kto a prečo ho sem vyhnal, to neviem.... - Marcus sa zrazu zasekol. Potom vyskočil a rozbehol sa dolu. Acdar a Ilvahir sa pustili za ním. Zbehli po schodoch na prízemie, prešli cez hlavnú sieň, ešte stále zapratanú mŕtvolami tajomných opoľudí, a vbehli do malej svätyne, ktorú Marcus objavil krátko po svojom príchode do paláca. Panovalo v nej šedé prítmie.

Potrebujeme svetlo! - zavelil kráľ a sám sa začal obzerať po nejakých doskách či paliciach, ktoré by sa dali zapáliť. Turanci vybehli zo svätyne a čoskoro sa vrátili s plnými náručiami kusov dreva. Acdar vybral spoza opaska ocieľku a jasný oheň čoskoro osvetlil tmavé steny svätyne.

Had! Tu na stene bol nakreslený had! Toto bola hadia svätyňa. Pri Mitrovi, že som si na to nespomenul hneď!

Rozumiem, pane! - odvetil Acdar - Hľadáme Hadie žezlo!

Presne! Kde inde by mohlo byť, ak nie v hadej svätyní?

Jasne! Veď tu sme ešte ani nehľadali! Prezrime to tu!

Tu čosi je! - oznámil po chvíli Ilvahir, ktorý prechádzal prstami po oltáriku. Narazil pritom na akýsi reliéf, tiahnuci sa skoro po celej výške kamenného kvádra. Bol však už poriadne zvetraný, takže sa dal vidieť len skutočne zblízka.

Had! Do pekla! - zvolal Marcus a zlostne udrel päsťou po oltáriku - Všade samé hady...Čo to...Ten oltár sa hýbe!

Ka-Thurnovo Hadie žezlo! - šepol Marcus a pristúpil ku stĺpiku. Chvíľu si klenot prezeral, potom ho vybral z dutiny.

Mal ho dobre ukryté. - pokýval hlavou Acdar.

Hmm! Ani nie! Skôr by som povedal, že ho ukryl tak, aby ho niekto našiel čo najľahšie. Čo mu, napríklad, bránilo zakopať ho voľakde uprostred džungle. Celé mesiace, možno roky by sme potrebovali na to, aby sme ho vyhrabali. A ani tak by sa nám to nemuselo podariť. Nie, chlapi, on to tak urobil náročky. On chcel, aby sme ho našli.

Ale prečo by to robil?

Kto vie? Možno kvôli svedomiu. Prečo pomohol Conanovi? Možno až tu, vo vyhnanstve prišiel na to, že jeho počínanie voči A-yarimu nebolo správne, ale nemohol sa vrátiť, aby ho napravil. Tak to aspoň zariadil tak, aby to mohol niekto urobiť za neho, ak sa dozvie, ako sa to dá a bude mať odvahu sa sem vypraviť. Toto miesto nepatrí medzi obľúbené.

Čo urobíme teraz, pane? - opýtal sa Ilvahir.

Prenocujeme! Skúsime si v týchto ruinách nájsť nejaké miesto, kde by sa dalo aspoň ako-tak vyspať. Na stráži sa budeme striedať, ak by sa náhodou vrátili naši chlpatí priatelia...

Už sa vrátili! - vykríkol zrazu Acdar, ktorý stál najbližšie ku dverám a videl cez ne do hlavnej siene paláca.

Asi chcú odniesť svojich mŕtvych.

Nech si ich berú! - vyhlásil Marcus a sám začal rukami ukazovať na ležiace mŕtvoly.

Nemyslím, že by sa už niekedy vrátili. - vyhlásil Acdar a zasunul meč. Celý čas mal zbraň v ruke, vlastne všetci traja zvierali rukoväte svojich zbraní, pripravení na okamžitý úder. Chlpatí sa síce netvárili nepriateľsky, ale dôverovať im nemohli.

Asi máš pravdu, Acdar. Týchto sa už nemusíme báť. Skôr by som povedal, že po tej príučke sa boja oni nás.

Ale stráže by sme určite držať mali, pane! Nezabúdajte na démona, čo stráži tú hrobku.

Silne pochybujem, že tá obluda opúšťa údolie. Už by tu bol!

Takým sa nedá veriť! Možno tu nie je len preto, lebo zatiaľ o nás nevie. Môžeme si byť istí, že tí opičiaci nie sú nejakí jeho sluhovia a neoznámia mu našu prítomnosť?

No tak o tomto pochybujem ešte silnejšie! - rozhodne vyhlásil kráľ - Ideme spať! Ale ak chcete držať stráž, prosím, nebudem vám v tom brániť.

Odkiaľ to máte? - opýtal sa kráľ a prekvapene pokrútil hlavou.

Dar, veličenstvo! Asi od našich včerajších známych. Nad ránom, keď som držal stráž, som zrazu zdola začul akési zvuky. Zobudil som Acdara a zbehli sme do hlavnej siene. Na podlahe tam ležalo zabité prasiatko. Ešte bolo teplé, krv ani nestačila zaschnúť. A v prachu sme objavili čerstvé stopy tých chlpatých.

Normálne to vyzerá ako obeť bohom. - doplnil priateľa druhý Turanec.

Ďakujem, chlapi! Myslím, že nám takéto raňajky urobia dobre. Máme pred sebou náročný deň. Len dúfam, že nebude náš posledný.

Pane, kým som ráno zbieral vonku drevo, trochu som si obzrel okolie. A našiel som niečo, čo v minulosti mohlo byť cestou. Vedie kamsi na severozápad, do lesov. Mohla by to byť cesta do toho údolia.

Prečo nie! Na tomto ostrove nie je veľa miest, kam by bolo vhodné ťahať cestu. Pozrieme sa na to.

Tiež dar, alebo obeť bohom?

Nie, toto sme si priniesli z lode. Určite by sme tu našli nejaký prameň, ale mať po ruke dobré víno, to je niečo iné!

Mali by sme vyraziť! - zašomral Marcus namiesto odpovede. Začínal mať taký pocit, že tí dvaja začínajú mať nad ním vysoko navrch. Pripadal si pri nich ako úbohý začiatočník. Zabudol na úplne bežné veci, bez ktorých by sa v minulosti nepustil ani do susedného mesta. Ale na druhej strane musel pripustiť, že je rád, že sú s ním. Sú to nie len skúsení špióni, ale aj skvelí bojovníci a skutoční rytieri. Verní a oddaní. Neprišli sem kvôli sebe, ale kvôli nemu!

Nevyzerá to dobre! - zašomral Acdar.

Vidím, ale keď už sme sa sem dostali, ...

Neviem síce, čo je zač ten démon, ale máme proti nemu zbraň. Musíme jej dôverovať! - odvetil kráľ a pomaly vykročil.

Dúfajme, že to nie je nejaká pasca.

A kto by nás mal do nej poslať?

A-yari!

Hlúposť! Načo by nás hnal tak ďaleko. Keby ma chcel zabiť, urobil by to priamo v tej jaskyni v Zingare. Som presvedčený, že by to pre neho nebolo nič ťažké. Nie, on toto žezlo skutočne potrebuje.

A vy potrebujete nájsť Conanov hrob? Však, pane?

Je to moje poslanie! Zasvätil som tomu svoj život!

Bude nám cťou pomáhať vám pri tom. - uklonil sa Acdar - Viete, pane, môj starý otec bol kedysi pirátom na Vilajetskom mori a plavil sa pod Conanovým velením. Nikdy na tú dobu nezabudol a mnoho mi o ňom rozprával. Možno aj preto sme si spolu s Ilvahirom vybrali za krajinu svojho azylu práve Poitain.

Dúfam, že raz budem mať možnosť primerane sa vám odvďačiť.

O tom nepochybujeme, pane. Ale mali by sme ísť. Strácame čas.

Poďme! Mitra nech nás ochraňuje!

Pomaly sa pozbierali a oprášili si šaty. Mlčky sa objali a podali si ruky. Zranený nebol nikto, len Marcus mal na tvári pár škrabancov potom, ako ho zasiahla spŕška úlomkov z rozstreleného náhrobného pomníka. Acdar aj Ilvahir boli v poriadku, akurát poriadne otrasení tým, čo zažili. S kúzlami v takejto podbe sa ešte nikdy nestretli.

Dokázali ste to, veličenstvo! - vyhŕkol po chvíli Ilvahir.

Bez vás dvoch by som nedokázal nič! Ani by som sa sem nedostal. Acdar, bol to skvelý nápad, odviesť jeho pozornosť.

Prepáčte, veličenstvo, ale to nebol nijaký zámer ani nápad. Budem otvorený - ja som sa snažil iba utiecť. Na to, že odvediem jeho pozornosť, som vôbec nemyslel. Myslel som len na to, dostať sa čo najďalej od neho. Viem, že ma to nešľachtí, ale je to tak! Bol som zbabelý a navyše som prišiel o svoj meč.

To nič! Ja ti dám svoj! - vyhlásil Aquilonský kráľ, vytasil zbraň a podal ju Turancovi - Ja si neskôr nejaký zoženiem. Dúfam, že ti sadne do ruky?

Pane! To nemôžem prijať! Toto je kráľovský meč, a ten nesmie vziať do ruky nik iný, iba kráľ.

To platí na kráľovskom dvore v Novej Tarantii ako súčasť protokolu. Ale tu nie sme v kráľovskom paláci. Tu platí len moje slovo, žiadny hlúpy protokol. Ten meč ti venujem ako dar z vďačnosti, Acdar. Nemám totiž nič iné, čo by som teraz mohol dať. Možno neskôr.

Prepáčte, pane! - ozval sa zrazu Ilvahir - Tá hrobka ...

Áno, Ilvahir. Ideme!

Takto nič nezmôžeme! Tie dvere držia ešte aj po desaťročiach. - zahromžil Marcus.

Hmm! Nijaká kľučka, nijaká závora, nijaká zámka. Ten Stygijčan to snáď zavrel kúzlom. - odvetil mu zamyslene Ilvahir.

Dúfam, že nie! Už len to by nám chýbalo. Konečne sme došli na koniec neľahkej cesty a do cieľa nevstúpime? Aj keby som mal tie dvere rozsekať mečom, dostanem sa dnu. Ani tie najsilnejšie kúzla mi v tom nezabránia! - kričal kráľ.

A čo skúsiť žezlo? - opýtal sa Acdar.

Dobrá myšlienka! Čo ak slúži aj ako kľúč ku dverám?

Možno sme to našli! - pokýval hlavou Marcus, zdvihol žezlo a zasunul konce oboch hadích tiel do dierok. Zapadli do nich presne. Pokrútil žezlom najprv doľava, ale ani sa nepohlo. Skúsil ho potočiť doprava a s uspokojením zistil, že sa krúti. Zároveň počul, ako sa vo vnútri so škripotom posúva nejaká závora. Po tretej otáčke sa zastavila a veraje sa rozpojili. Vytiahol žezlo z dierok, podal ho Acdarovi a roztvoril ich.

Pomôžte mi! - zavelil a ukázal rukou na veko kryjúce sarkofág. Turanci vstali a spoločne sa celou silou zapreli do hrubej kamennej dosky. Pomaly a sťažka, ale pohla sa. Trvalo im dlho, kým ju odtlačili celkom nabok a mohli nazrieť dovnútra.

Tak! - preriekol po chvíli - Teraz už môžem v pokoji aj zomrieť. Dosiahol som cieľ svojho života.

Nemyslím, veličenstvo, že by to bolo rozumné. - odvetil Ilvahir - Aquilonia vás ešte veľmi potrebuje.

Ja viem, priateľu! A ani sa umrieť nechystám. Bola to len taká myšlienka. Viem, že ma ešte čaká veľa práce, ale mám za sebou tú najdôležitejšiu. Ak som dokázal toto, to ostatné už bude hračka. Ďakujem vám, že ste stáli pri mne. Keď prídeme domov, náležite vás oboch odmením ako som sľúbil.

Pre nás bolo odmenou to, že sme našli vo vašej krajine novú vlasť. Keď už nás tá naša stará odvrhla. Neslúžime vám preto, aby sme za to niečo dostali, pane!

Tuším sa poznali! - vyhlásil Acdar.

Asi to pre nich nebola práve najpríjemnejšia známosť. - pridal sa Ilvahir.

Hmm. Nezdá sa, že by za ním smútili. - doplnil ich kráľ.

Prístav! - vyhŕkol, ledva sa zastaviac - Normálny prístav! Teda, to čo z neho ostalo, ale loď tam môže celkom pohodlne zakotviť.

Čo to táraš? Kde by sa tu nabral prístav?

Neklamem, pane! Ten chlpáč ma viedol vlastne k severnému pobrežiu ostrova. Nie je to ani dve míle. Hneď na druhej strane hrebeňa. Prešli sme cez úzky priesmyk a ocitli sme sa priamo na ňom. V útese sú vysekané schody až k moru. Celkom dolu sú zvyšky nejakých budov, malého chrámu a mólo. Zasahuje skoro štvrť míle do mora a je dosť zachovalé.

Pri Mitrovi! Že nás to nenapadlo hneď!

Čo, pane?

Oboplávať celý ostrov skôr, než sme zakotvili. Loď nás tam pokojne mohla čakať. Ideme! Do zotmenia sa tam možno aj dostaneme. Prečkáme noc a ráno jeden z nás zájde na južné pobrežie a privedie loď.

Dobre, pane! Sme pripravení! - vyhlásil Ilvahir, ale potom mu čosi napadlo. Pozeral na skupinku opoľudí. Celý čas postávali opodiaľ, bližšie sa neodvažovali, ale ani neodchádzali. Ilvahir na nich zakýval a posunkom im naznačil, aby prišli k nim. Poslúchli. Potom jednou rukou ukázal na rakvu a druhou naznačoval smer k pobrežiu. Napodiv pochopili veľmi rýchlo. Šiesti sa chopili rakvy, vyložili si ju na plecia a bez protestov niesli určeným smerom. Kráčali rýchlo a vytrvalo, ani do kopca nespomaľovali. V prístave sa ocitli ešte pred zotmením.

Sme pre nich bohovia! - šepol kráľovi Ilvahir.

Vyzerá to tak.

Najprv sme ich porazili v boji a nevzali sme si ich mŕtvych. Potom sme zabili Estiasa, s ktorým zrejme nemali dobré skúsenosti. A nakoniec sme prijali ich pomoc, čím sme im asi preukázali veľkú milosť.

Mám pocit, že sa na nás upli a budeme mať asi problém zbaviť sa ich.

Skúsme im niečo darovať. Hocijaké maličkosti, ktoré nepotrebujeme. Dary od nás sa pre nich stanú modlami. Pobežia s nimi do svojej osady, aby sa tam k nim klaňali a prinášali obete.

Múdra myšlienka, Acdar. - odvetil Marcus a sňal si z hlavy prilbu zdobenú striebrom. Mal ju na sebe celý čas a nepríjemne ho tlačila. Ilvahir venoval divochom svoj náhrdelník z jadeitu a Acdar široký bronzový náramok. Divosi ich s nesmiernou úctou a opatrnosťou vzali do rúk a za nekonečného ukláňania sa zamierili ku schodom v útese. Čoskoro pláž stíchla.

Zájdem pre loď. - oznámil Ilvahir - Pobežím po brehu, ak by sa nedalo, preplávam. Do večera by som mal byť späť. Čakajte tu na mňa.

Dúfajme, že ťa kapitán nedá obesiť skôr, než ho stihneš presvedčiť. Vieš čo, vezmi si môj prsteň. Snáď mu bude stačiť ako dôkaz.

Kto si vlastne, pri bohoch! - zvolal kapitán Tólios - Išiel si na Čierny ostrov, čo by nebol ochotný urobiť asi nikto iný. A odnášaš si z neho niečo, čo by okrem teba nikto iný nikdy nenašiel a nezískal. Sám si priznal, že sa nevoláš Renshi, takže kto si v skutočnosti? A čo je v tej rakve?

Kto som? Tak ja ti poviem, kto som! - odvetil Marcus. Stál na prednej palube lode pohupujúcej sa pri móle. Po bokoch mu stáli Acdar a Ilvahir s tasenými mečmi a ostatní námorníci ani na okamih nepochybovali, že sa budú biť do poslednej kvapky krvi, ak by sa odvážili na rakvu čo i len siahnuť.

Som kráľ Marcus! A toto sú moji pomocníci, rytieri Acdar a Ilvahir z Poitainu. A tej rakve je Conan!

Poď sem, Tólios! - zavelil Marcus a dal Turancom pokyn, aby rakvu otvorili. Kapitán k nej pomaly, opatrne pristúpil a nazrel dnu. Potom sa znovu zviezol na kolená.

Mocný pane! Odpusť, ak som ťa niekedy niečím...

Nemusím ti nič odpúšťať, Tólios. Urobil si všetko, na čom sme sa dohodli a ja splním svoj sľub, že ťa za tvoju snahu dobre odmením. Daj sa prekvapiť. A teraz zdvihnime kotvy, rozviňme plachty a ponorme veslá do vody. Čím skôr budeme v Messantii, tým skôr dostaneš svoju odmenu.

Ale pane! To... to je ...

Len ber! Aspoň budeš na mňa spomínať v dobrom.

Za toľko peňazí si môžem rovno kúpiť novú loď.

Kúp si dve! - vyhlásil so smiechom kráľ Dispelio a na stôl dopadol ďalší mešec, rovnako veľký, ako ten, čo tam pred chvíľou položil Marcus. Tólios naň vytreštil oči a ledva lapal po dychu. Až keď mu ho Dispelio pristrčil celkom blízko, sa konečne osmelil a vzal si ho.

Budem musieť ísť! Vieš, Soff...

Ach áno! Takmer som zabudol. Potrebuješ nejakú pomoc?

Ani nie, potrafím. Chcem len svojho koňa, starú zbroj a nejaký dobrý meč. Svoj som daroval Acdarovi.

Viem, chválil sa mi. Bolo to od teba veľkorysé.

A od teba bolo veľkorysé, že si ich oboch pasoval za rytierov.

To bolo to najmenej, čo som pre nich zatiaľ urobil. Tých chlapcov čaká sľubná kariéra.

Nie som proti. Ale napadlo ma, čo keby tú kariéru zažili v paláci v Novej Tarantii? Muži ako oni sú hodní stáť po mojom boku. Prepustíš mi ich, ak budú súhlasiť?

Rád, priateľu. A budem na to aj hrdý.

Ďakujem! Vyrazím čo najskôr. Idem sa pripraviť. Syn ma čaká.

Čo si zač, chlape! - okríkol ho veliteľ hliadky, postarší, dlhovlasý seržant.

Žoldnier na voľnej nohe. - odvetil Marcus pokojne - Hľadám robotu.

Tak to ideš zlým smerom! Tu nijaká nie je.

Dobre. Pustite ma a nájdem si lepší.

To nebude také jednoduché. Máme príkaz brať takých, ako si ty. Pôjdeš s nami! Po dobrom alebo po zlom.

Pozri, ostali mi nejaké peniaze z posledného žoldu. Nie je ich síce veľa, ale...

Ukáž! - prikázal seržant a vzápätí do jeho ruky vletel neveľký mešec. Bolo v ňom zopár strieborných mincí. - No, nie je to zlé. Ale na trhu s otrokmi za chlapa ako si ty dostanem viac! Chopte sa ho!

Acdar! Ilvahir! Vylezte!

Veličenstvo! Volali ste nás? - opýtal sa Ilvahir s úsmevom.

Čo tu, pri Mitorvi, robíte?

Pane, chránili sme vás v Messantii, na lodi, na Čiernom ostrove i na spiatočnej ceste. Bolo by hlúpe, keby sme vás teraz nechali samého.

Prečo ste sa rozhodli vrátiť, pane? - opýtal sa Ilvahir, keď skončili nepríjemnú prácu.

Zistil som, že idem zle. Musím sa vrátiť na jedno miesto pár míľ odtiaľto a nájsť správny smer. Keby tu tak bol Jundis...

Kde ho nájdeme? - opýtal sa Acdar stroho.

Neviem. Ale keby som aj vedel, on už nám cestu neukáže. A-yari mu kúzlom vymazal pamäť. Ten chudák si pamätá akurát to, ako sa volá. Nie, tú cestu musím nájsť sám. Poďme!

A-yari! - zvolal Marcus - Si tu? Priniesol som Ka-Thurnovo žezlo!

Som tu! Kde inde? Viem, že máš to žezlo. Teší ma to.

Dúfam, že si pamätáš na svoj sľub?

Ja sľuby plním! Zapichni žezlo do piesku a potom odstúp.

Kto si, pri bohoch? - opýtal sa Marcus neskrývajúc prekvapenie. Čakal skôr nejakého starca s dlhými zlepenými vlasmi. A tu sa pred ním klania žena, akú v živote nevidel. Strhol z pliec svoj plášť a zahalil ju do neho.

Som A-yari, veličenstvo. Vlastne, bola som.

Myslel som si, že...

Že som nejaký starý čarodejník?

Vieš čítať myšlienky?

Už nie, ale vedela som, kým som bola vo vašej mysli. Veď viete, sledovala som každý váš krok, každé vaše slovo i myšlienku. Celý čas ste boli presvedčený, že som nejaký starý bosorák,, ktorý sa pohádal s niekým silnejším, a ten ho zaklial.

Áno, to je pravda. Ja... celkom som na to zabudol. Úprimne povedané, ani som si to dobre neuvedomoval.

Teraz však už túto schopnosť nemám. S mojím vyslobodením som zároveň stratila aj všetky svoje magické schopnosti. Takže teraz som len obyčajná žena z mäsa a kostí.

A predtým si nebola?

Bola! Moje skutočné meno je Ester a som vlastne vaša poddaná.

Aquiloňanka?

Áno, dcéra kniežaťa Morenusa.

Ten už dávno zomrel. Ale poznal som ho.

Viem, a ľutujem, že som vtedy urobila tú hlúpu vec.

Akú?

Vstúpila som do sekty kňažiek bohyne Saité. Okradla som otca o veľké množstvo peňazí, aby som si mohla zaplatiť vstup a získať tak veľkú magickú moc. Dostala som ju a s ňou aj rádové meno A-yari.

Ten kult už zanikol. Kothčania ho vykorenili. Zničili chrámy a pozabíjali všetky kňažky.

Áno, bez Ka-Thurna a jeho kúziel sme sa nevedeli účinne brániť. Urobil chybu, že sa zaplietol s Moraghom, veľmajstrom kultu boha Ibisa. To on ho porazil a prinútil odísť zo Stygie. Ale Moraghov hnev ho všade prenasledoval. Všade ho našiel. Až sa napokon dostal na Čierny ostrov, ktorý bol samotný chránený megickou aurou, ktorá tam ostala po pochovaných čarodejníkoch. A odtiaľ náš rád brániť nemohol. Ja som vlastne z neho ostala jediná, ale to som už mala podobu, v ktorej ste ma spoznali.

Prečo ťa do nej vlastne Ka-Thurn zaklial?

Ka-Thurn bol patrónom našej sekty. Podľa jej pravidiel sme my, rádové sestry nesmeli udržiavať nijaké styky s mužmi okrem neho. Ja som však zákaz porušila a raz som sa tajne stretla s jedným mladíkom. Ka-Thurn sa to dozvedel, neviem od koho, a veľmi sa za to nahneval. A urobil so mnou to, čo ste videli. Bola som vo svojej nehmotnej podobe prakticky nesmrteľná, z magických prúdov, ktoré prebiehali okolo som sa mohla dozvedieť čokoľvek na svete, ale nemohla som jaskyňu opustiť. A nemohla som sa už nikdy stretnúť s nijakým mužom. Ako sa sem vtedy dostal ten pastier, to mi ostalo záhadou. Do jaskyne by sa ťažko vyšplhal kamzík.

Prečo si nepožiadala o pomoc jeho?

Bol to hlupáčik, nikdy by to nedokázal. Ani s tou kliatbou šarí som to nemyslela vážne. Len som ho chcela postrašiť. Ale o vás som vedela, že budete ochotný sa na to dať. Ka-Thurn, keď odtiaľto odlietal...

Odlietal?

Áno, zmenil sa na orla a odletel. No prosto, keď odlietal, povedal mi o jedinej možnosti na vyslobodenie. Niekto musí nájsť a priniesť jeho žezlo. Za jeho života by sa to však nikdy nikomu nepodarilo. Prichádzalo to do úvahy až po jeho smrti. Dozvedela som sa o nej z magických prúdov, ale i tak trvalo desaťročia, kým sa našiel niekto, kto by bol ochotný a schopný mi ho priniesť. Preto som vám nekonečne vďačná veličenstvo.

Tak tú vďačnosť prejav tým, že zobudíš Soffa!

Ach áno, Soff. Budem úprimná, veličenstvo. Nenechala som ho tu preto, aby som vás tým viac pohnala. Vedela som, že pôjdete na Čierny ostrov aj tak. Nechala som ho tu kvôli sebe. Takého krásneho muža som ešte nikdy nestretla. Chcela som, aby tu bol so mnou. Hoci aj spiaci. Celý čas, čo ste boli preč som sa opájala pohľadom na neho a predstavovala si, aké to bude, keď sa zobudí a uvidí ma v mojej skutočnej podobe.

Ty si sa do neho zamilovala?

Na prvý pohľad. A verím, že aj on bude moje city opätovať.

Zobuď ho a uvidíš.

Nič ľahšie! - vyhlásila Ester, pristúpila k Soffovi a pohladila ho po tvári. Pomrvil sa, slabo zastonal a potom otvoril oči. Vzápätí sa posadil.

Otec! Ty si ešte tu. Tuším som zaspal. Kto je táto žena? Mám dojem, že ju odniekiaľ poznám.

To silne pochybujem, synak! Nemôžeš ju poznať.

Ale áno! Videl som ju. Vo sne! No áno, snívalo sa mi o tebe, krásavica. Kto si?

Volám sa Ester. Ale ešte pred chvíľou som bola A-yari. Pamätáš si to meno?

A-yari? Modrý prízrak! Čo ...

Spal si mnoho dní, Soff. Magickým spánkom. Tvoj otec za ten čas prešiel veľký kus sveta, prestál mnoho nebezpečenstiev, aby doniesol Ka-Thurnovo žezlo a vyslobodil ma. Toto je moja skutočná podoba.

Čože? To nemyslíš vážne? Mám pocit, že som si len na okamih zdriemol. Ale viem iste, že sa mi o tebe snívalo.

Áno! Snívalo. Vo svojej magickej podobe som mala schopnosť vstupovať do tvojich snov a využívala som ju.

Óóh, bohovia! Bol som v moci čarodejnice. Ja, kto čarodejníkov z duše nenávidí!

Všetky moje čarodejnícke schopnosti pominuli. Som už len obyčajná žena, odkázaná na tvoju milosť a nemilosť. Ak ma chceš potrestať, urob to, ale urob to, prosím ťa, u nás doma, v Aquilonii. Ak mám zomrieť, nech zomriem vo svojej vlasti.

Ty si Aquiloňanka? To... prepáč, asi je toho na mňa veľa naraz. Musím sa trochu spamätať.

Čerstvý vzduch ti pomôže. Poď, vstaň syn môj, ideme domov! Všetci traja!

Za oboma kráľmi kráčali ostatní členovia aquilonského dvora. Bol tam Dispelio, Ancero i Acdar s Ilvahirom, vojvoda Peregast i Mitrov veľkňaz Kedaus, ktorý mal slúžiť pohrebnú bohoslužbu, bol tam princ Soff a jeho krásna manželka, kňažná Ester, boli tam baróni, kniežatá a rytieri z celej Aquilonie, ale aj vyslanci všetkých kráľovstiev, ktorí sídlili v Novej Tarantii. Pomaly, dôstojne kráčali dlhým, tichým špalierom, ktorý tvorili tisíce obyčajných obyvateľov mesta. Aj oni sa prišli rozlúčiť s najväčším panovníkom svojej krajiny. Na poslednú cestu mu svietili tisíckami fakieľ.

Rakvu s Conanovými pozostatkami uložili do hrobky na vrchu Dezra neďaleko mesta. Stála tam, postavená z tmavého mramoru, tichá a monumentálna. V jej útrobách sa už predtým nachádzali dva veľké sarkofágy. V jednom z nich spala svoj večný spánok kráľovná Zenobia, Conanova verná manželka, v druhom jeho syn a nasledovník Conn. Teraz tam pribudol tretí. Do neho vložili Marcus a Zakhar zlatú rakvu s Conanovými pozostatkami a zakryli ho veľkou kamennou doskou, na ktorej bolo zlatom odliate Conanovo meno.

K O N I E C

1 1