Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Robert Blanda

Klíč k oběma světům

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Klíč k oběma světům

Klíč k oběma světům

Robert Blanda

* * *

I.stupeň - Muzeum magie

I.

* * *

Věděl jsem docela přesně, kdy to všechno začalo. Pamatoval jsem si ten den, jakoby to bylo včera, přestože to byl obyčejný den, pěkný a teplý, třeba už podzimní. Pamatuji si i to, že jsem měl dobrou náladu, já věčný nespokojenec, kterému může zkazit celý den, když mu před nosem ujede výtah... O mou náladu tu ale nešlo, šlo totiž jen o to, že to byl opravdu pěkný den.

Nikdy jsem neuměl číst noviny. Velký formát papíru s náhodně rozloženými články a zprávami mne vždy dokázal zmást. Slyšel jsem kdysi, že rozmístění článků náhodné není, že má nějaký řád a strukturu, ale já tomu stejně nevěřil.

Výsledkem každého mého zápolení s novinami bylo, že po té, co se mi několikrát rozsypaly na zem, pomačkaly a zpřeházely v nich jednotlivé listy, jsem se pěkně rozzlobil a unavil. Obvykle jsem si pak prohlédl jen několik obrázků a titulků na straně, kterou jsem zrovna nalezl, zatímco ostatní zůstaly odpudivě zmačkané. Zkrátka, mnohokrát jsem si přečetl pár slov o věcech, které mě vůbec nezajímaly, zatímco ty, co by mne zajímat mohly, jsem ve změti papíru nenalezl. Ano, asi jsem opravdu byl trochu nepraktický, jak se o mně říkalo.

Nebylo divu, že jsem tu zprávu ve vydání krajských novin z toho dne nenalezl. Dokonce i později, když mě na ni kolegové upozornili a dokonce když mi ji sekretářka našeho muzea, paní Jonášová, zakroužkovala barevným fixem, jsem musel uznat, že to byla opravdu nepatrná zprávička, kterou mohl snadnou přehlédnout i zkušenější čtenář novin, než jsem byl já.

O smrti dlouholetého občana našeho městečka Egona Wagnera jsem se tedy nedozvěděl jako většina mých spoluobčanů z ranního vydání krajského listu, ale později, téhož dne dopoledne.

"No to zírám, na maloměsto zavítal televizní štáb...," utrousila od kávovaru sekretářka Jaruška Jonášová. Oknem se dívala na hlavní silnici, po níž patrně přijížděl reportážní vůz některé televizní společnosti. Viděl jsem ji otevřenými dveřmi ze své kanceláře, nebo vlastně pracovny, a bylo mi tedy jasné, že, aby mohla zjistit kam na náměstí vůz zatočí, a to ona by si nenechala ujít, přiběhne za chvilku ke mně, protože moje okna vedou na náměstí, zatímco její na silnici. A skutečně... Byla tu sotva mne to napadlo...

"No jasně... jedou k Wagnerům," poznamenala se zřejmým uspokojením z potvrzení nevyslovené domněnky, "hned mi bylo jasný, že teď, když starej Wagner natáh´ bačkory, to začne...," dodala jako výzvu a já ji přijal.

"Co jako začne?" zeptal jsem se spíš pro formu, protože v tu chvíli mě ani nedošlo, že jsem tehdy slyšel vlastně o smrti pana Wagnera vůbec poprvé. Dost možná jsem se zeptal i na okolnosti jeho úmrtí, každopádně se mi vysvětlení vzápětí dostalo.

"No to jasný, ne, pane doktore! Starej Wagner včera umřel, psali to dnes v novinách, máte je na stole, byl starej a sám, to víte, ne? No a ten barák... určitě začnou tahanice o ten dům. Teď jsou pořád tahanice o nějaký domy a o nějaký majetky. Furt se o tom mluví... v televizi i v rádiu," vysvětlovala Jaruška Jonášová, jakoby byla ráda, že může poučovat odborného pracovníka regionálního muzea, které navštíví možná pět stovek návštěvníků do roka.

"Jo o dům," poznamenal jsem tónem naznačujícím výzvu k nenásilnému ukončení rozhovoru, vzhledem k tomu, že televizní reportážní vůz už dávno zmizel mezi kaštany u kostela směrem, kde opravdu leží dům, nyní již zesnulého Egona Wagnera.

Stalo se to, čeho jsem se bál, jakmile zasyčela konvice s kávou a jakmile Jaruška oznámila svůj objev novinářů, pádících do našeho maloměsta. Sedla si totiž na hranu mého stolu, elegantně přitom odsunula krabici s disketami, pohnula mi s myší a znovu pomačkala již tak dost zmačkané noviny. Začala mi vykládat to, co jsem beztak dobře věděl a znal. Zavřel jsem raději všechna okna, na nichž jsem pracoval, spustil screensaver a začal se jí věnovat. Měl jsem tu zkušenost, že tak jsem mohl rozhovor lépe řídit a tím i uspíšit.

"Jasně, ten barák někdo chce a kvůli tomu budou spory," prohlásila Jaruška a dodala zbytečně: "je to krásnej dům".

Byl. Ano byl - tedy je to krásný dům, velká secesní patrová vila, připomínající spíše hrad nebo zámek, než dům předválečného kapitalisty. Vila Aura, jak se dům jmenuje, stojí na okraji města, stranou hlavní silnice, osamoceně uprostřed velké zahrady. Jasně, každý tady ten dům znal.

Jaruška mě vytrhla ze snění: "Nezapomeňte, že i nás chtěj´ připravit o střechu nad hlavou... Sice pro nás prej hledaj´ náhradní prostory, ale myslím, že nás stejně chtějí spíš zrušit", poznamenala rozvážně.

To byla pravda. Osud našeho malého regionálního muzea visel na vlásku. Neměli jsme vlastně ani žádnou možnost se nějak bránit. Všech pět zaměstnanců muzea, včetně mě, sice město tolik peněz nestálo, ani provoz a údržba sbírek nebyly nijak drahé, ale byla tu budova muzea na náměstí, kde jsme sídlili od našeho založení na začátku minulého století, a s tou měli naši radní asi jiné úmysly než my. V dnešní době šlo přece o baráky, jak chvíli před tím moudře pronesla naše sekretářka.

"Wagnerův barák někdo chce, a teď přijela televize a ta do toho bude šťourat... Určitě se večer podívám, o co tady půjde... Byli z Prahy, všiml jste se?" obrátila se na mne od okna.

"Ne, to jsem se nevšiml... vy ano? Vždyť tudy jen profrčeli...," oponoval jsem.

"Se ví, že jsem se nevšimla espézetky, ale měli to na dveřích..."

"Aha...," rezignoval jsem a dodal: "No, to se tedy večer na zprávy také podívám". Řekl jsem to v naději, že tím by rozhovor mohl skončit. Paní Jarušku jsem měl rád, byla hodná, obětavá, bylo na ní rozhodně spolehnutí, ale byla také trochu upovídaná, a jak bývají ženské na malém městě - trochu zvědavá. Věděla vždy přesně, co se kde ve městě stalo a proč, vyznala se v našich maloměstských poměrech a osobně se znala snad s polovinou města.

Já byl pravý opak. Tak jako ona jsem se tu narodil, ale nikdy jsem necítil nic jako lokální patriotismus. Městečko se mi líbilo, byl jsem tu doma. Kdo si koho vezme, kdo koho opustil, nebo v které hospodě se víc krade - to mne nikdy moc nezajímalo. To, že do našeho zapadákova přijel televizní štáb, a že zabočil na náměstí na silnici, vedoucí k domu pana Wagnera, (mohl ovšem dost dobře pokračovat na silnici dál, jet do sousedního města, či do některé z vesnic po cestě) mě ale opravdu zaujalo.

Televize se tu ukázala naposledy krátce před komunálními volbami, kdy točila něco s naším starostou, říkala to tehdy Jaruška, ale nic vážného to asi nebylo, neboť starosta byl hladce opět zvolen. Naše město nebylo ničím zvláštní, ani výjimečné. Nebyla tu v okolí žádná velká továrna, která by byla podezřele privatizována, nebyl zde v okolí spáchán ani žádný větší zločin, dokonce jsme neměli ani žádný hrad nebo zámek v katastru. Nejpozoruhodnější věcí zde byly barokní řezby ve farním kostele svatého Michala, ale kvůli těm sem stejně nikdo nepojede. A kromě toho - kostel byl šest dní v týdnu beznadějně zavřený a v neděli při mši v něm seděla stejně jen hrstka věřících babiček pokročilého věku.

Stejně tak tomu bylo s naším muzeem. Vzniklo v dobách, kdy demonstrace národních hodnot měla ukázat Rakousku, že jsme byli za něho a že budeme i po něm. Za první republiky se o něj starali místní skauti a po válce bylo dokladem rychlé obnovy a rozvoje chudého kraje. Dnešní doba ho ale nepotřebuje. Sbírky se nerozrůstají, zájem veřejnosti skomírá. Muzeum dnes navštíví náhodný turista, lačný formálního "poznání kraje", nebo školní výprava zbloudilá z cest po hradech a zámcích.

Já a doktorka Barešová, ředitelka, která byla v muzeu snad odjakživa, jsme jediní odborní pracovníci, zbytek osazenstva tvořila právě sekretářka paní Jonášová, pan Hladík, vrátný a údržbář v jedné osobě a slečna Wolfová, která tu uklízí a dělá ještě spoustu další práce.

Muzeum by ostatně těžko nadchlo i odborníka. Bylo tu několik archeologických nálezů ze slovanské doby, středověké mince a keramické střepy vybagrované při stavbě obchodního střediska na náměstí, pár loveckých zbraní, korouhev hasičského sboru, městské právo a několik dalších listin a nakonec rozbité přilby, trikolóry a zbraně z pětačtyřicátého.

Samozřejmě... přeháním, máme exponáty, které mají svoji historickou cenu, náš inventář má několik stovek položek, ale opravdu zde není nic, čím bychom mohli někoho nalákat. Muzeum přežívalo dlouho, ale nyní bude asi zrušeno. Před půl rokem nám Jirsa z referátu kultury městského úřadu zadal vypracovat zprávu o fungování muzea, ale teď chápu, že to měl být jen nástroj, jak nám dokázat, že jsme úplně zbyteční. Jaruška, která to prorokovala hned, měla ostatně už tehdy pravdu.

Jediné, co jsem posléze udělal bylo, že jsem našemu muzeíčku zřídil domovskou stránku na internetu, aby se alespoň zbloudilý surfer dozvěděl něco o krásách našeho kraje a pokladech naší minulosti. Za čtvrt roku fungování této stránky jsem zaznamenal přes čtyři stovky návštěv.

Z přemýšlení mě vytrhla sekretářka Jaruška: "No, tak já už letím, pane doktore..." Opravdu, bylo již k páté hodině a paní Jonášová spěchala jako každý den na autobus o páté, protože bydlela v malé vesničce za městem. Byl to poslední spoj, kterým se mohla dostat domů. Všechny ostatní byly z úsporných důvodů zrušeny.

"Jistě... běžte. Nebojte se, já se na zprávy večer určitě podívám," křikl jsem za ní, protože jsem věděl, že jí to udělá radost. V tu chvíli jsem ale už byl rozhodnutý se na zprávy opravdu večer podívat.

Rozhodnutý jsem sice byl, ale stejně jsem zapomněl. Tedy vzpomněl jsem si právě včas. Hlas reportéra jsem slyšel hned, mluvil o našem městě. Vzápětí se obraz televizoru rozjasnil a já poznal bránu vjezdu k Vile Aura a u ní stál nějaký uhrovatý mladík s mikrofonem v ruce.

"...Wagner, který byl v okolí považován za podivína, zemřel včera ve svém domě, podle našich informací, za velmi podivných okolností." Na obrazovce se objevil muž, označený titulkem jako kapitán Karel Hlávka, krajský vyšetřovatel.

"V tuto chvíli vám mohu oznámit pouze, že Egon Wagner nejspíš spáchal sebevraždu. Nasvědčuje tomu i to, že jsme v domě nenalezli stopy cizí přítomnosti, ani..." Zbytek svědectví policisty byl necitlivě ustřižen a místo něho se opět objevil známý mladík, tentokrát u zadních vrátek do zahrady Vily Aura, a stejně tajemným hlasem pokračoval:

"Podle policejního zdroje, který si nepřál být jmenován, informoval policisty o svém úmyslu odejít ze světa sám Wagner pár hodin před smrtí. Zprávu, která byla předtočena na magnetofonovém pásku, zavolal policistům automaticky telefonní záznamník."

Ve střihu se objevily roztřesené záběry označené jako "policejní záznam". Pohled kamery tápal po tajemném interiéru domu až spočinul na loži, na němž ležela postava, přikrytá dekou. Muž, neboť to zjevně byl muž, ležel na posteli v klidné odevzdané poloze, s rukama zkříženýma na prsou, hlavou obrácenou ke stropu a zavřenýma očima. Ve výrazu jeho tváře, pokud bylo možné jej v té chvíli zaznamenat, stejně jako v atmosféře, obklopující smrtelné lože, bylo znát klid a vyrovnanost. Celá scéna, třebaže zprostředkovaná nekvalitním, těkajícím videozáznamem, vyzařovala jakousi magickou sílu či přitažlivost. Sotva si ji ale divák stačil uvědomit, byla ihned přervána dalším střihem.

"Podle jiného zdroje čekal policisty přímo na místě právní zástupce zemřelého a vykonavatel jeho poslední vůle. Dozvěděli jsme se, že poslední vůle nebožtíka je krajně neobvyklá a dědictví pozoruhodné. K případu se vrátíme v příštích dnech."

Byl jsem překvapen. Bylo mi jasné, že novináři určitě celou věc asi trochu nafoukli, ale i tak jsem musel uznat, že osoba Egona Wagnera budila vždy pozornost, u někoho nelibost, u jiných snad závist nebo strach a u někoho, včetně mě, zájem.

Až do své včerejší smrti byl Wagner živoucí legendou našeho města. Byl to již velmi starý člověk, ale i přes svůj pokročilý věk udivoval okolí svou vitalitou, stejně jako pozoruhodným přehledem o současném světě. Před válkou patřila jeho rodině nevelká továrna na domácí elektrické spotřebiče v sousedním městečku. Sám Wagner bydlel ale od nepaměti ve Vile Auře, v té, která se podle Jarušky Jonášové měla nyní stát předmětem majetkových sporů.

Já osobně jsem se s panem Wagnerem moc neznal. Vídal jsem ho samozřejmě, občas, když jsme se potkali na náměstí, nebo na večeři v místním hotelu. Znal se s ním více můj otec. Táta kdysi s Wagnerem pracoval, ale pokud se pamatuji, scházeli se často i mimo práci. Egon Wagner pořádal jednou ze čtvrt roku, někdy i častěji, společenské večírky v Auře. Byl to kdysi velmi společenský člověk.

Přesto dobře vím, že byl mnoha lidem trnem v oku. Musel být dost zámožný i bez ohledu na nepřízeň minulého režimu, který ho připravil o továrnu i nemovitosti v sousedním městě. Peníze mu rozhodně nikdy nescházely.

Během druhé světové války pobýval dlouho v zahraničí. Říkalo se, že sloužil v československé bombardovací peruti v Anglii, i že byl zajat a dokonce snad odsouzen na smrt, ale nakonec prý nějak vyvázl. Po válce se krátce vrátil domů, ale jen proto, aby se zde nechal připravit o fabriku a o většinu svého majetku. Vila Aura bylo vlastně to jediné, co mu tady zůstalo, ale i o tu ho chtěli připravit.

Musím se přiznat, že tenkrát, v době bezprostředně následující po jeho smrti, jsem o Wagnerovi samozřejmě neznal tolik informací, ty jsem si opatřil až později, pod vlivem událostí, které jeho smrt vyvolala. Tehdy jsem jen věděl to, co většina mých spoluobčanů a něco navíc, co jsem si pamatoval od otce.

Vzpomínám si dokonce, že jsem byl kdysi dávno s tátou u Egona Wagnera na návštěvě. Pamatuji si, že jsem byl překvapen tím, že žije v tak velkém domě úplně sám. Představoval jsem si, že před válkou měl asi v domě i početné služebnictvo, ale později, když jsem tam byl s tátou na návštěvě, bydlel už Wagner opravdu sám.

Podle toho, co si pamatuji, bylo mi tehdy asi sedm let, mi Wagnerův dům připadal velký a strašidelný. Zvenku bylo sice jasné, že se jedná jenom o větší vilu, ale pro sedmileté dítě, zavlečené otcem na karetní partii dospělých, to skutečně musel být spíše zakletý zámek nebo opuštěný hrad.

Mnohým lidem vadilo, že byl Egon Wagner prý tak trochu do větru. Cestoval hodně, dokonce i v dobách, kdy to nebylo snadné. Pro mnoho lidí se tak záhy stal krajně podezřelou a veskrze nedůvěryhodnou existencí. Podle toho, co jsem později slyšel od lidí, kteří ho znali lépe než já, strávil Wagner posledních několik let před svou podivnou smrtí doma ve své vile úplně sám. Prodal i svůj automobil, kterým dříve jezdíval do okolí i na delší cesty, a prodal také mnoho osobních věcí a spoustu cenných starožitností.

Už tehdy, v den, který následoval po jeho dobrovolném odchodu z našeho světa, jsem si musel přiznat, že mne osud a osoba tohoto muže velmi zaujaly. A už ten večer, po shlédnutí útržku televizní reportáže, před obvyklou vycházkou s Kamilkou Wolfovou do jednoho z našich dvou městských kin, jsem tušil, že Wagner ve skutečnosti z našeho světa neodešel, ale naopak do něho vstoupil.

II.

Díky událostem příštích dní jsem rychle zapomněl na mystické vytržení způsobené Wagnerovou sebevraždou a senzačním zpravodajstvím o ní. Jaruška sice druhý den triumfovala, protože ona první si televizního štábu všimla, ale nic zajímavého se už nestalo. Jaruška mi pomohla v novinách nalézt zprávu o tom, že začalo řízení ve věci pozůstalosti po Egonu Wagnerovi, vedené doktorem Schöngruberem, ale žádná další senzace se už nekonala. Ani televizní štáb v příštích dnech naším městečkem už neprojel...

Koncem týdne mi zavolal pan Jirsa z radnice a pozval si mě na pondělí na pohovor. Zmínil se také o tom, že by ode mne rád dostal dokončenou zprávu o fungování muzea. Víkend jsem tedy strávil jako správný umělecký historik, specialista na 16. a 17.století, tříděním účtů a připomínek návštěvníků za uplynulou sezónu. V neděli odpoledne jsem konečně triumfálně klikl myší na tlačítko tiskárny. Ze stroje začaly padat papíry popsané úplně zbytečnými slovy, která měla být epitafem téměř stoleté historie našeho muzeíčka.

Jirsa mě v pondělí samozřejmě nechal čekat. To snad pro případ, že bych si neuvědomoval důležitost jeho funkce. Nebo abych nezapomněl kolik má úředník jako on práce... Jako kdybych nevěděl, že ve skutečnosti nedělá vůbec nic.

Dveře se náhle otevřely a malý kulatý chlapík s hořícími tvářemi se začal bodře omlouvat.

"Sakra," pomyslel jsem si: "Tak ať už to skončí, ať můžeme jít oba domů..."

Přesto, že jsem čekal, že se posadí, mě nabídne totéž, že nám jeho sekretářka s křivými zuby uvaří strašné turecké kafe, a že si potom ode mne vezme zprávu, letmo jí projde (měla skoro patnáct stran) a nakonec začne vykládat o těžkostech naší doby, mne překvapil... šokoval.

Alenka Barešová, ředitelka našeho muzea prý odešla předčasně do důchodu a rada zastupitelstva proto vybrala mne, abych ji zastupoval dokud... No ano teď to přišlo, a ten slizký plaz opět zaměnil příčinu a následek. Alena Barešová šla samozřejmě do důchodu proto, že muzeum končilo a ne naopak. Konečně to tedy vysvětlil. Jirsa si patrně pomyslel, že mnou otřásla zpráva o ukončení práce muzea a tak začal dále vysvětlovat.

"Podívejte se kolego (jakýpak já jsem jeho kolega, na přednáškách na fakultě jsem nikoho takového neviděl...), není to konec vaší práce v pravém slova smyslu". Začal teple a úlisně, "my se teď musíme zaměřit na jiné věci... jde jednom o rok... nebo o dva". Ovíjel se kolem mne, "mezitím vám opravíme budovu, pořídíme lepší zabezpečovací zařízení a vypíšeme nákup na obohacení fondů". Pokračoval tempem, které nepřipouštělo, že bych se mohl ozvat, ani na půl vteřiny, jakoby mé jediné slovo mohlo náhle zmařit ten šlechetný záměr radních, které jsem si zvolil.

Ostatně, nechtěl jsem nic říci, co také, že mě to těší, že jsem měl svou práci rád tak málo, jako on, a že jsem mu tedy vděčný za to, že mě jí zbavil?

"Po dobu rekonstrukce budou sbírky uloženy do kartónů a umístěny v městském archívu. Jsem rád, že jste ihned pochopil, pod jakým tlakem jednám a jak mne to mrzí, protože osud muzea nám není lhostejný a víme, co muzeum pro město znamená a vždy znamenalo".

Mlčel jsem, a tak se asi domníval, že souhlasím, že jsem rád a šťastný v nové funkci ředitele muzea, kterému nyní podléhají další tři lidé.

"Do dvou týdnů u vás nastoupí dva zaměstnanci, kteří vám pomohou s likvidací a z okresu přijede konzervátorka, která vám, pane řediteli, pomůže ošetřit exponáty před jejich uskladněním".

"...aby byly v bezvadném stavu, až je za deset tisíc let vykopou archeologové z trosek naší radnice," poznamenal jsem, ale referent Jirsa můj sarkasmus nepochopil. Stal jsem se ředitelem muzea a zároveň nafasoval pomyslný krumpáč a lopatu, abych ho mohl pohřbít.

Alenku Barešovou jsem potkal v průjezdu našeho muzea. Knoflík u košile jsem měl už rozepnutý, kravatu povolenou, v podpaží jsem nesl prázdnou aktovku, ve které jsem dřív měl zprávu.

"Možná je to tak lepší... než živořit, je lepší to rovnou zavřít a jít," prohlásila Alena statečně, ale bylo vidět, že jí to jedno není. V muzeu pracovala skoro třicet let. Přišla sem v dobách, kdy celé horní patro patřilo výrobkům okolních továren a fotografiím vynikajících pracovníků, zatímco skvělé barokní monstrance ležely v bednách na půdě. Na počátku devadesátých let sama přestavěla expozici, sesbírala různé památky po sousedech, takže už v květnu se u nás mohli mnozí lidé přesvědčit o tom, že americké tanky vypadaly v roce 1945 opravdu trochu jinak než sovětské. Já teď půjdu a těch třicet let jejího života zatluču do beden.

"Nezlob se," pokračovala, "že jsem ti to nedala vědět dřív, ale rozhodla jsem se teprve před pár hodinami". Podzimní vítr profukoval průjezdem z ulice na malý dvorek, kde stálo naše auto.

"Vím, že je to k tobě nefér, nezasloužíš si to... chtěla jsem tě samozřejmě mít za svého nástupce, ale ne za těchto okolností."

"Prosím, pochop mne...", pokračovala zbytečně. Jak já jsem jí chápal! "Po tom všem, po všech těch letech... nemůžu být u toho, když se to tu zavírá. Byla bych sama proti sobě..."

"Nemusíš se bát... odejdeme se štítem. Pravdu máme my, ne oni, historie nám dá jednou za pravdu, zatím vždycky dala...," pokusil jsem se jí povzbudit.

"Ale my už u toho nemusíme být... Znáš to - ," řekla veseleji, "dobro vždycky zvítězí nad zlem, jenže to dobro se toho vítězství nemusí dočkat".

Najednou jsme se rozesmáli. "No jasně... nás tak snadno nedoběhnou...," hýkl jsem a Alena se dala do zpěvu: "Dokud se zpívá, tak ještě se neumřelo..."

Vyběhli jsem po rozvrzaných točitých schodech do patra, kde jsme měli kanceláře, nebo pracovny, podle toho, jestli jsme zrovna byli muzejníky nebo úředníky. Častěji to byly kanceláře...

"Jaruškóóó...," volala bývalá ředitelka z půli schodů, a taky: "pane Oldřichůůů," a "Kamilkóóó, tohle je váš nový ředitel... buďte na něho hodní," tlačila mě před sebou do kanceláří.

Bylo vidět, že jí povolily nervy, to veselí bylo násilné, ale i tak krásné. Najednou bouchla zátka, ale Jaruška měla skleničky, všech pět, připraveny.

"Wow," vyjekla nesmyslně Kamila (z kterého filmu to jen okoukala). Vrátný Oldřich Hladík si na šampaňské moc nepotrpěl, ale naše náhlá hysterická euforie ho smetla jako povodeň...

"Gratuluju ti...," špitla Kamila Wolfová skromně, protože si najednou uvědomila, že má známost s panem ředitelem.

"A od nového roku máme všichni dovolenou...," řekl jsem mezi loky pěnícího vína... "Sebereme se a pojedeme na Floridu... a tahle zem nám bude egál..." Jaruška, kterou není těžké strhnout do jakékoliv nálady, jako by byla orchestrion, cink, hodíš minci a už to jede, se zakuckala a polila sektem.

V tu chvíli explodovalo ticho a zasáhlo každého. "No neztratíme se, nějak bylo, nějak bude," musel jsem říci po chvíli, když už začala ta tichá pauza pálit jako oheň. Pokusil jsem se o protiútok: "Pozor... pan ředitel udělá první rozhodnutí...," řekl jsem tajemně... "Od zítřka obnovíme letní návštěvní režim, příští měsíc postavíme novou expozici a... v prosinci to všechno zatlučeme do rakví a odvezem, kam budou chtít... Nás neuškrtěj´ tak snadno..."

Kamila zatleskala, Alena se jen usmívala, Jaruška si utírala politou blůzku a starému Hladíkovi to bylo, a to jsem byl naprosto přesvědčen, úplně jedno.

"Paní Jaruško," obrátil jsem se na nebohou ženu, kterou teď netrápily majetkové spory ani televizní reportáže, ale její vlastní mohutné polité poprsí, "zavolejte našim dvěma dámám, jestli by nepřišly hlídat expozici i teď na podzim... a ty, Kamilo, oběhneš naše vývěsky ve městě se zprávou, kterou ti hned vytisknu. Pak zavoláš také do redakcí a do rádií, aby se zbytek světa dozvěděl, že mu tohle regionální muzeum má ještě co ukázat..."

III.

Uvědomuji si, že tehdy, když jsem převzal pomyslné žezlo ředitelů muzea v našem městečku, jsem byl ještě docela obyčejným člověkem, ztraceným kdesi na českém venkově. Moje kariéra byla zřejmá. Ještě několik chvil se budu marně snažit pozdvihnout muzeum, které nikdo nepotřebuje a které všichni hodili přes palubu, opojeni vidinou nových obchodů, barů a bank. Těch nezbytných a praktických věcí současnosti, které mohou vyrůst v letité kamenné ulitě muzea, obývané lidmi mnoha staletí. V té pokladnici předmětů, jejichž tvůrci a majitelé se již dávno proměnili v prach, v schránce věcí, které dnes nepotřebujeme, ale bez nichž bychom tu nikdy nebyli, nebo bychom nebyli, čím jsme.

Mohl jsem ještě pár měsíců, pár chvil, dlít ve společnosti zlomků keramiky, kovu, dřeva či papíru, které byly před mnoha a mnoha lety průvodci lidí, stejných jako jsme my, lidí, kteří zmizeli, zanikli, rozmetáni časem, zatímco věci - jejich společníci - přetrvaly do našich dob, aby nám pověděly o časech vzdálených a o lidech, které znaly.

Právě ve chvíli, kdy jsem se smířil se svým osudem, se svou přetrženou kariérou a s nadcházejícím pohřbem věcí, památek našeho muzea, do hlubin anonymních archívů, se mělo všechno změnit! V tu chvíli, kdy jsem si začal uvědomovat, kdy jsem začal být přesvědčen, o nezvratnosti a možná i důležitosti osudu, který pro mě připravili mí zvolení zástupci, se to stalo.

Dnes si dobře pamatuji, že tehdy, večer před onou osudnou návštěvou, jsem si pochopitelně nepřipouštěl podobné úvahy jako nyní, kdy jsem tížen vědomím co následovalo a vzpomínkami na ty dny.

Pokud jsem dosud byl, jako milióny jiných, jen neposlušnou figurkou na šachové hře mocných, či těch, kteří se domnívali, že mocnými jsou, čím jsem se měl stát potom? Vůle člověka, jeho touhy a pocity se totiž stanou ničím, rozplynou se, jakmile se objeví jediný velký cíl...

Přišlo několik lidí místních i několik turistů. Objevila se dokonce i hrstka těch, co se dozvěděli o smutném údělu našeho muzea a přijeli jen proto, aby si ho prohlédli. Byli i tací, kteří se ptali, zda mohou nějak pomoci, přimluvit se. A přišel také Felix Schöngruber, JUDr. Felix Schöngruber, správce pozůstalosti po panu Wagnerovi, jak hned ve dveřích připomněl.

Posadil se. Jaruška nám uvařila kávu... A pak někdy to bouchlo... Vila Aura prý patří našemu muzeu. Nejprve jsem to samozřejmě nechápal. Schöngruber nebyl z toho druhu právníků, které přinesla naše doba. Byl to starší drobný človíček, veselého vzhledu a pronikavého pohledu. Jeho vzhled, výraz i oděv křičely na všechny strany, že tento chlapík pamatuje lepší časy a pro lepší časy, že se narodil. Nebyl to ten odpudivý typ právníků, kteří jsou schopni o svých klientech prohlašovat, že příčinou jejich brutální vražedné mánie byla citová deprivace v dětství.

To, že se Vila Aura má podle vůle pana Wagnera stát novým sídlem městského muzea, byl jenom začátek, jen aperitiv, který tento doktůrek práv nalil do mých vyschlých úst, před ještě tvrdší pálenkou, kterou měl s sebou - ale postupně! Nevím už jakých slov užil poprvé, když ale viděl mou nulovou reakci na informace, které tou dobou kromě něj samotného a kromě pana Wagnera (je-li tam někde na nebesích), nikdo neznal, začal znovu a pomaleji...

"Několik měsíců před svou smrtí založil můj mandant fond, nadaci, která měla od určitého data spravovat jeho majetek. Majetek, který je v těchto končinách a v těchto dobách dosti velký. Můj klient a také dobrý přítel, mohu li to prozradit, si před smrtí vybral jedenáct osob, disponujících jeho důvěrou, na něž, co by na správní radu nadace, převedl celý svůj majetek v hotovosti s účinností ode dne své smrti."

Muž mluvil klidně a zřetelně jakoby četl z knihy. Právníci tak dokáží mluvit. "Vůlí mého klienta je, aby jeho dům, známý jako Vila Aura, připadl i se vším vnitřním vybavením, zařízením, stejně jako se všemi uměleckými díly, starožitnostmi a dalšími předměty, městskému muzeu jako nová expozice a nová budova. Podmínkou, kterou můj mandant, složil na bedra ředitele muzea, tedy na vás, je pokusit se v nové expozici využít co nejvíce předmětů jím nashromážděných a pojmenovat novou expozici jeho jménem..." právník se odmlčel a sledoval na mně účinek svých slov. Pomalu jsem přicházel k sobě...

"Můj klient, Egon Wagner, mne kromě toho zmocnil vedením řízení ve věci osamostatnění muzea a jeho dalšímu zřizování z prostředků nadace, pokud se muzeum vašimi ústy a ústy městského zastupitelstva, pro tuto variantu vysloví."

Tehdy mi to připadalo nepravděpodobné, nemožné, něco, co se nestává, co se nestává v našich dobách. Myslel jsem si, že je to vtip, omyl, nedorozumění, ale byla to všechno pravda. Bylo to něco, o čem čteme, na co chodíme do biografu, o čem sníme. Nevyléčitelně nemocný, umírající, se zachrání, protože ještě před tím, než se jeho nemoc změní v agónii, naleznou zázračný lék, který do té doby neexistoval.

Teprve mnohem později, když jsem se s památkou Egona Wagnera blíže seznámil, když jsem blíže poznal dům, v němž žil a věci, kterými se obklopil, jsem pochopil, že na jeho rozhodnutí nebylo nic výjimečného. Nebylo to nic nelogického, nic nepravděpodobného... A hlavně, neznamenalo to pro nás záchranu, ale počátek zkázy. Nebyla to odměna, ale zotročení, znevolnění, nebyl to dar, ale oběť, kterou jsme museli všichni, a já v první řadě, položit k hrobu toho neobyčejného člověka.

Samozřejmě to nebylo tak snadné. Město se nás sice rádo zbavilo, ostatně už to vlastně udělalo, ale nechtělo vyklidit pole bez boje. Možná bylo vše usnadněno tím, že jsme sice byli v likvidaci, ale při tom stále fungovali. Město si z nějakých sentimentálních důvodů chtělo nechat sbírky, dokumentující jeho historii, podle Jirsy to byla "paměť města, jeho kořeny". Jinak bylo ale zjevně rádo, že se může zbavit všech povinností, které sebou zřizování muzea neslo.

Jednání o osamostatnění muzea se sice táhla, ale ne zase tolik, jak bývá v těchto případech zvykem. Byl jsem přesvědčen, že hlavní zásluhu na tom měl jednak doktor Schöngruber, který velmi přesně věděl, co je třeba udělat a kdy, a potom také sám nebožtík Wagner, který celou věc připravil až podivuhodně prozíravě.

Naplnění poslední vůle cílevědomého člověka, podepřené navíc dostatečnou finanční hotovostí a uskutečňované praktickým člověkem, který chápe, co je třeba, to je dílo, které je od počátku předurčeno k úspěchu. Tolik jsem si o tom myslel aspoň já.

Splnit poslední přání někomu, kdo odešel ze světa tak civilizovaným způsobem, po dlouhém a plodném životě, je touha, kterou snad ve vzdálených koutech srdce nalezli i pragmatičtí a jinak chladní úředníci naší radnice, stejně jako všech dalších institucí, jejichž souhlas jsme potřebovali.

Sotva jsem se probral z omráčení, kterým pro mě a mé tonoucí muzeum byl záchranný pás, hozený z ničeho nic "šlechetným milionářem", začal jsem se poznenáhlu věnovat praktickým věcem. S Antonínem Jirsou, stejně jako i se starostou Václavem Višňákem, jsme se po zbytečně prodlužovaných jednáních dohodli na modu vivendi, který pro nás znamenal možnost vybrat si ze sbírek exponáty pro dlouhodobou zápůjčku a vystavit je v naší "nové" budově, spolu s přátelskou povinností veřejně propagovat v expozici šlechetnost městského zastupitelstva, které ve své "dobrotě" vyšlo vstříc vůli svého spoluobčana, stejně jako úsilí o rozvoj vědy a uchování badatelské tradice našeho městečka pro příští generace.

Byl jsem spokojen. Vše se, jak se zdálo, dařilo tak, jak si starý pán, který se pro mě stále více stával "velkým manipulátorem", představoval a naplánoval. Brzy jsem začal věřit, že by nezávazný pokyn ze závěti, otevřít muzeum půl roku po Wagnerově smrti, mohl být naplněn.

Nedlouho po první Schöngruberově návštěvě jsme společně odjeli na den do Vídně, kam svolal schůzku správní rady našeho nového, rodícího se muzea. Většinu z jejích členů tvořili cizinci spjatí s osudy naší země, ale byli zde i Češi, žijící v zahraničí i tady. Setkání, kde jsem byl zcela nesporně nejmladším účastníkem, mělo převážně společenský ráz a bylo trochu formální.

"Členové správní rády se mezi sebou sice znají, ale scházejí se jen asi dvakrát do roka. Tohle je jejich třetí setkání a první schůzka, které se neúčastní zakladatel, Egon Wagner," vysvětlil mi tehdy doktor Schöngruber.

Schůzka, která se konala ve vídeňské rezidenci jednoho z členů rady, mi podle Schöngrubera měla jednak představit mé přímé nadřízené a jednak, což Schöngruber připomínal se zadržovaným smíchem, mi dokázat, že "to celé není jen špatný kanadský žertík", jak jsem se ho totiž několikrát ptal.

Na schůzi správní rady jsem se nedozvěděl nic nového, co by mi Schöngruber neprozradil už dříve. Fond bude hradit nejen provoz a údržbu muzea, ale také naše platy a "unese" dokonce rozšíření počtu jeho zaměstnanců, podle mého uvážení, asi o dva až tři. Nevěděl jsem o kolik, pánové ze správní rady jen naznačovali, že v tomhle směru si starosti dělat nemusím.

"Tohle je jiný svět, pane řediteli," říkal mi můj společník cestou autem z Vídně, "nemusíte mít starosti o to, co si muzeum může dovolit. Muzeum má už dnes všechno, co potřebuje, a bude li mu něco scházet, určitě se mu to dostane," pokračoval Schöngruber, zatímco já sledoval prázdnou tmavou silnici před námi.

"Chápu vaše pocity, ale rozumím vám. Stejně jsem se cítil i já, když jsem Egona poznal."

"Znáte, pardon - znali, jste se dlouho?" zeptal jsem se s opravdovým zájmem.

"Znali jsme se mnoho let," pronesl bez tečky můj společník. Kouřil nezvyklá viržínka a choulil se do jejich kouře. Nevonilo mi to, ale poslouchal jsem. Bylo to fascinující...

"...už když jsem ho kdysi poznal, mluvil o smrti. Byl jí přímo posedlý. Byl jako dítě, co mu vzali hračku," navázal teskně právník a kabina auta zbledla kouřem.

"Měl jsem vždycky podezření, že mě vyhledal jen kvůli své smrti... Víte, povinností právníka není zrazovat klienta od smrti, ale vyplnit jeho poslední vůli. Věřil jsem ale, že je to povinností člověka k druhému člověku."

Nevěděl jsem co říci, také jsem si to myslil. Bylo zbytečné cokoliv říkat.

"Wagner po smrti toužil, ale měl z ní strach, jako každý člověk. Byl to ale jiný strach. Už při našem prvním setkání mi Egon Wagner řekl, že má v úmyslu dobrovolně odejít ze světa a mě že bude potřebovat, abych se stal vykonavatelem jeho poslední vůle." Poslouchal jsem a nevěděl, mám li přitakávat nebo ponechat právníka jeho vzpomínkám. Venku začalo pršet.

"Už tehdy se zabýval otázkou, co bude s jeho domem a veškerým majetkem, který v něm nashromáždil po jeho smrti. Byl sám a měl strach, že až zemře, jeho dům a všechny jeho věci zmizí, rozprodají se nebo rozkradou. Vytvořit v domě muzeum byl náš společný nápad. Bylo to před čtrnácti lety."

Vyrazilo mi to dech. "Tak dávno...?" podivil jsem se, "co se dělo celou tu dobu?" zajímalo mě.

"Egon začal všechno chystat, tehdy byla jiná doba a bylo třeba se dost snažit, aby to vyšlo, jak chtěl. Nakonec všechno zařídil, sepsal závěť a předložil mi ji, ale nepřišlo to... neudělal to... nezabil se."

Schöngruber se na mě podíval. Všiml jsem si toho, protože i já se podíval v tu chvíli na něj. Vozovka byla prázdná, mokrá a temná. Pochopil jsem, jak těžce se mu mluvilo.

"Nevím proč se tak rozhodl, nikdy jsem mu zcela nerozuměl, ale měl jsem ho rád. Bylo to pro mne těžké. Na jednu stranu si mě vybral jako profesionála, anděla své smrti, mohu li to tak říci, a na druhou stranu jsme se spřátelili. Byl to nesmírně zajímavý člověk, měl spoustu tajemství, jež ho musela nesmírně tížit. Častokrát jsem mu nabízel, že se mi se svým trápením může svěřit, že mu je pomohu nést. Vždycky se smál a utrousil jen, že na to mě má příliš rád a příliš si mě váží, než aby mi prozradil jen zlomeček svých tajemství, nebo vyprávěl jen střípek ze své minulosti. Choval se jako můj starší bratr."

Přes hranice jsme přejeli v půl druhé v noci. Stálo zde pár kamionů a občerstvovali se tu turisté ze dvou dálkových autobusů. Policista si nechal ukázat oba naše pasy a pokynul nám, abychom jeli. Byli jsme zase doma.

"Pár týdnů po zrušené sebevraždě přestal Egon o smrti mluvit docela. Úplně to slovo přestal používat," ozval se před Mikulovem doktor Schöngruber, umlčený teprve "ruchem" hraničního přechodu tak dokonale, že jsem si až myslel, že své vyprávění skončil. Byl jsem docela unavený... všechny ty smokingy, motýlky, suché šampaňské a němčina, která mi nikdy moc nešla. A před námi ještě přes sto kilometrů cesty. Ten příběh mě ale opravdu zajímal.

"Egon jednou prohlásil, že chce odejet na delší dobu ze země a mě požádal, abych se staral o jeho dům. Krátce před tím jsem ovdověl a syn se snachou bydleli v Praze. Přijal jsem Egonovu nabídku a do Vily Aury se tedy nastěhoval. Egon odjel počátkem jara a šest let jsem ho neviděl. Psal mi a občas zatelefonoval. Usadil se prý v Uruguayi, kde se seznámil s jistou dámou. Moc jsem mu nevěřil, ale o smrti nepadlo už ani slovo. Egon se nikdy nechoval úměrně svému věku, to jsem na něm obdivoval."

"Žil v Uruguayi celých šest let?" zeptal jsem se.

"To nevím, ozýval se nepravidelně, jen když potřeboval doma něco zařídit, nebo abych o něho neměl strach. Pochopil jsem, že jsem byl tady doma jediným člověkem, kterého pokládal za svého opravdového přítele. Podezíral jsem ho ale, že se zajímal hlavně o to, jestli je všechno v pořádku doma, tedy v tom domě. Strašně mu záleželo na té vile. Někdy jsem měl pocit, že je to jediná věc, na které mu opravdu záleželo."

"A co ta žena? Nemluvil o ní potom někdy?" zajímalo mě. Všechny záležitosti, týkající se žen, mě vždy docela zajímaly.

"Vrátil se náhle uprostřed jedné zimy. O té ženě se už nikdy nezmínil. Neptal jsem se na ni, protože jsem cítil, že to nechce. S jeho návratem se opět objevila myšlenka na smrt. Tehdy ale ještě nic neplánoval, jen se párkrát v rozhovoru se mnou zmínil, že tu nebude věčně, a že se na svůj odchod musí náležitě připravit, aby ho smrt nepřekvapila v nedbalkách,jak často říkával".

"Kolik mu tehdy bylo vlastně let?" zeptal jsem se, protože jsem si uvědomil, že vlastně nevím v jakém věku zemřel.

"Nikdy jsem nevěděl, kolik mu bylo. Patřil k takovým lidem, jejichž věk se dá těžko odhadnout. Byl starší než já, ale nikdy jsem z něho neměl pocit stáří. Dokonce i ve chvílích největšího zaujetí pro plánování vlastního konce to vlastně nebylo pod nějakým zjevným tlakem stáří nebo nemoci, ale jen z čisté rozkoše z pomyšlení na smrt."

"Brrr," otřásl jsem se, nepatřil jsem k lidem, opojeným myšlenkou na smrt, ale znal jsem takové lidi. Lidi, které smrt vzrušuje a zároveň v nich vzbuzuje posvátnou hrůzu. Myšlenky na smrt mě odpuzovaly, "fuj...", ulevil jsem si proto ještě jednou.

"Egon mi nabídl, abych u něho zůstal bydlet, a dal mi k dispozici oba pokoje severního křídla v prvním patře domu a kteroukoliv další místnost, kterou budu potřebovat. Zůstal jsem, protože jsem si tam zvykl i proto, že se mi tam líbilo. Egon se znovu připomněl s myšlenkou na zřízení muzea po své smrti, a tak jsme začali znovu všechno připravovat. Egon znal pár lidí, kterým věřil, a které znal, a kteří se měli v budoucnu starat o jeho majetek. V domě mělo být muzeum, to se nezměnilo. Vaše muzeum ve městě tehdy prosperovalo a tak se rozhodl nabídnout dům a všechny své sbírky vám."

"Pracuji v muzeu teprve třetím rokem, ale paní ředitelka, vlastně Alenka Barešová, vždycky říkala, že tohle není doba, která by přála muzeím. Prý bylo lépe, tak, jak možná už nikdy nebude."

"Zkrátka, začali jsme na tom spolu pracovat. Egon ještě v průběhu let několikrát odcestoval do zahraničí. Nikdy už ale ne na tak dlouhou dobu. Nanejvýš na několik měsíců. Když se vrátil ze své poslední cesty, měl už všechno promyšlené. Do nejmenšího detailu. Podezírám ho dokonce, že si vše pojistil i na naší radnici, aby měl jistotu. Brzy po svém posledním návratu založil s mou pomocí nadaci, do jejíhož čela dosadil lidi, s nimiž jsme se dnes viděli, vlastně už včera."

"Egon... tedy pan Wagner... všechny ty lidi znal?"

"Většinu znal ze svých cest po světě, jiní byli jeho dlouholetými známými," vysvětlil pohotově ten zprvu zdánlivě málomluvný, nyní rozpovídaný chlapík.

"...a pokud jde o to - můžete klidně říkat Egon. Egon si nikdy nepotrpěl na formální oslovení. Vlastně si nikdy nepotrpěl na nic formálního. Byl tak úžasně přirozený a... ryzí. Ano, ryzí. Do poslední chvíle jsem si myslel, že si vše zase rozmyslí. Že nezemře a bude tu s námi věčně. Uvěřil jsem, až když jsem ho spolu s policisty viděl ležet v posteli, s klidným výrazem ve tváři. Chladný a mrtvý... tak, jak po tom vždycky toužil..."

Projeli jsme Pelhřimovem, což znamenalo, že budeme brzy doma. Schöngruber si zapálil další viržínko. Pustil jsem rádio. Nyní jsme už měli lepší příjem. V rádiu hráli tango. Vzpomněl jsem si na Uruguay a toho nezdolného staříka, dovádějícího s "jistou dámou", toho staříka, v jehož domě, v jehož posteli teď budu líhat.

Ještě toho bylo hodně co mě zajímalo, a co snad doktor Schöngruber znal a věděl. Nechtěl jsem se ale ptát a také on už asi dále nechtěl hovořit. Ve vzduchu visela poslední věta a ztrácela se pozvolna v houstnoucím dýmu z viržinka. Zakuckal jsem se...

"Promiňte, nezeptal jsem se, zdali mohu," řekl právník nyní již formálněji a nežli jsem stačil zaprotestovat, své cigárko uhasil. Nevadilo mi tolik.

"Zapomněl jsem vám říci, že příští týden, asi, se budete moci stěhovat," poznamenal.

"Jo, vidíte," vzpomněl jsem si najednou, "budeme určitě potřebovat pro muzeum právníka, a také někoho, kdo pana Wagnera dobře znal... Myslel jsem na vás."

"Už jsem se bál, že to neřeknete... Samozřejmě. Rád přijímám," řekl se zájmem a se zjevnou úlevou v hlase.

Světla našich reflektorů se svezla po značce se jménem našeho města. Keře a stromy podél silnice byl mokré deštěm.

"Bydlíte pořád ve vile?" zeptal jsem se, abych zavezl svého hosta domů. Bylo časné ráno.

"Už dlouho ne. Bydlím na náměstí, hned vedle hotelu. Když jsem odešel z vily, usadil jsem se tu," řekl. Také na něm byla již znát únava. Byl to dlouhý den. Když jsem vyložil svého společníka, zajel jsem k muzeu a zaparkoval na dvoře. Domů se mi nechtělo, uložil jsem se ve své pracovně a oddal se spánku. Byla sobota.

IV.

Konzervátorka z okresu, jak mi ji před nedávném doporučil "likvidátor" Jirsa, která nám měla pomoci balit sbírky do archívu, se ozvala telefonem ještě téhož dne odpoledne. Představila se jako Barbora Stříbrná a chvilku čekala, jestli mi to jméno něco připomene. Nepřipomnělo mi nic.

Slečna Stříbrná (podotkla hned záhy, že je slečna), vysvětlila, že se doslechla, že naše muzeum vlastně nekončí. Proto prý neví, jestli má přijet nebo ne. Uklidnil jsem ji, že pokud s místem u nás počítala, může klidně přijet. Práce tu bude dost.

Konzervátorka přijala vysvětlení s uspokojením. Řekla, že dokončuje restauraci barokního sekretáře pro jednoho zákazníka, a potom prý určitě ráda přijede na výpomoc. V tuhle chvíli jsem poprvé nepotřeboval konzultovat svá ředitelská rozhodnutí s žádným Jirsou, nebo někým podobným.

Barbora Stříbrná se rozloučila a zavěsila. Docela mě zajímalo, jak asi vypadá. Její hlas zněl zajímavě.

Registrace pro naše nové muzeum nebyla dosud vyřízena, ale přesto nadešel čas mé první návštěvy ve Vile Auře po smrti jejího majitele. Byl hodně studený podzimní den, začalo padat listí a svět se topil v bezbřehé mlze. Doktor Schöngruber mě čekal u odbočky k vile. Bylo s ním ještě několik dalších pánů, které jsem odhadl na nějaké jeho kolegy právníky a také s nimi byl jeden uniformovaný policista. Vzal jsem si na pomoc Jarušku, protože ta se v záležitostech nemovitostí dobře vyznala. Kamila Wolfová přišla taky, protože byla zvědavá.

Jeden z těch nových právníků strhal pečeti a vstoupili jsme dovnitř. Pamatuji si své pocity z té chvíle velmi přesně. Podobně jako moment, kdy jsem se dozvěděl, že nám Egon Wagner odkázal svou vilu, byl i první vstup do jeho domu přelomovým okamžikem v mém životě. Cítil jsem se jako kluk, plížící se do první jeskyně, do prvního cizího sklepa. Zde však nebyla žádná tma a pocit tajemna jsem si přinesl s sebou zvenku. Byl to opravdu jenom obyčejný dům. Veškeré tajemství, vyvolané senzačními zprávami, spekulacemi naší Jarušky i střípky z podivného života jeho obyvatele, to vše se rozplynulo už na rozlehlé verandě.

"Nalevo je přijímací hala," zhostil se okamžitě své průvodcovské úlohy doktor Schöngruber.

"Chodba se zatáčí ke kuchyni a pak ke schodišti do prvního patra. Tam Egon umístil asi hlavní část svých sbírek a tam také doufá, že je naleznou návštěvníci."

"Jdeme tam?" zeptal jsem se.

"Můžeme. Ale v přízemí, kde Egon před smrtí bydlel, a kde jsme jej také před měsícem našli, je pracovna. Tam asi bude většina evidence a katalogy sbírky."

"Dobře, podíváme se tedy nejprve tam," navrhl jsem a následoval doktora Schöngrubera do vstupní haly. Zbytek naší suity sledoval mě.

Hala byla zařízena skromně. Stálo zde několik kusů sedacího nábytku a přímo proti dveřím visel velký portrét staršího muže. Znal jsem tento druh portrétů, zobrazujících vlivné a majetné osoby na vrcholu sil a moci. Obraz mohl pocházet z poloviny dvacátých let a prozrazoval nesporný vliv portrétisty Vratislava Nechleby, pokud ho nenamaloval přímo Nechleba sám. Byl na něm zachycen patrně Wagnerův otec nebo jiný příbuzný. V životní velikosti, v sebevědomém postoji. Pod velkým oknem, směřujícím k příjezdové cestě do vily, stála komoda s psací soupravou a velkou obálkou, opřenou o kalamář.

"To je pro vás," hbitě poznamenal Schöngruber, jakmile viděl, že jsem si dopisu všiml, "jsou to pokyny řediteli muzea," dodal.

Vzal jsem obálku s komody a nikdo z mých společníků nic nenamítl. Byla přece pro mě. Dopis jsem hned neotevřel, neboť mě v tu chvíli zaujala pracovna, či obývací pokoj, otevřený širokými posuvnými dveřmi. Místnosti vévodil obrovský americký psací stůl s mnoha zásuvkami a policemi. Další nábytek byl ve stejném stylu - z těžkého černého dřeva. Světlo proudilo do pokoje rozměrnými okny širokého arkýře na jižní straně. Celou západní stěnu pracovny tvořila posuvná stěna, která byla nyní zatažena a uzavírala tak přístup do menší pracovny, kde byla příruční knihovna.

Police zde obklopovaly každičký kousek stěny od podlahy až k vysokému stropu. Mezi knihami jsem si všiml jak starých svazků vázaných v kůži či v ozdobných kartonech, tak i knihy moderní, v barevných vazbách. Knihy byl nahuštěny jedna vedle druhé, co nejúsporněji, aby ani centimetr volného místa nepřišel nazmar. Úzké jednokřídlé dveře ústily na chodbu.

Vrátil jsem se do pracovny, kde zůstal zbytek naší výpravy. Obě dámy se mezitím uvelebily v sedací soupravě, stojící uprostřed místnosti. Pánové právníci stáli opodál. Policista zůstal před domem.

Teprve nyní jsem si všiml, že na pracovním stole stojí osobní počítač v tmavé barvě s velkoplošným monitorem, zahaleným textilním krytem. Opodál byl telefon se záznamníkem a fax.

"Páni zlatí, co je tohle?" podivila se najednou Kamila. Podíval jsem se na ní, protože její údiv byl opravdový. Dívala se ke stropu, kde přímo nad stolem, kousek od bronzového lustru, zel temný otvor.

"Co je to?" zeptal jsem se našeho průvodce.

"To nevím, dříve to tu nebylo. Asi se tu něco stavělo. Možná to mělo být spojení s patrem. Opravdu nevím. Egon dost často v domě něco kutil."

Stoupl jsem si pod díru a díval se vzhůru. "Co je tam nahoře?" zeptal jsem se Schöngrubera.

"Je tam pokoj. Dříve to byla ložnice, ale potom ji Egon vystěhoval a zřídil tam velkou knihovnu."

"Ta díra tu byla?" zeptala se Jaruška Jonášová, protože i ji patrně díra zaujala.

"Nevím. Ničeho zvláštního jsme si tu nevšimli, ale mohli jsme ten otvor přehlédnout. Bylo tu docela šero," vzpomínal Schöngruber na den, kdy Wagner skoncoval se životem.

"Zvláštní..." zamyslel jsem se. Díra ve stropě. Co mi to jenom připomíná? "Dobře, půjdeme se podívat do prvního patra," rezignoval jsem.

Vystoupali jsme po půlkruhovém schodišti do patra. Ocitli jsme se na stejné chodbě jako byla dole. I zde v patře obepínala k východu a jihu všechny místnosti vily. Na severu ústila do dvou pokojů, ve kterých dříve bydlelo služebnictvo a později je od Wagnera dostal k dispozici Schöngruber.

Došlo mi, že dům už nyní je skutečným muzeem. Stěny chodby byly vyzdobeny exotickými maskami, primitivními štíty a zbraněmi a dalšími památkami z dalekých cest. Zřejmě jsem měl studovat národopis něž dějiny klasického evropského umění.

nebyly nikdy draženy. Jejich cena neexistuje, ale přesto by se daly prodat. Mohl jsem kolekci rozprodat, tak jako jsem rozprodal většinu starožitností, které s ní nesouvisely. Neudělal jsem to. Mohl jsem založit muzeum tady v domě už dávno, ale ani to jsem neudělal. Znám zdejší městské muzeum a také mnoho dalších muzejníků. Jsou to většinou obětaví lidé, znalí ceny starých odložených věcí. Chápou jejich mystiku a jedinečnost. Chci, aby po mé smrti zůstala sbírka celistvá. Jen muzea, památníky, věci a ne lidé, uchovávají paměť generací a přemosťují staletí. Zprostředkovávají dialog mezi námi a našimi předky a zároveň z nás vytvářejí předky našich potomků. Pokud dokážeme zachovat život věcí, prodloužit jej o pár desítek let či století, budeme i my sami žít déle. Tak jako jsem žil já."

Telefon zvonil dlouho, ale nakonec přeci jen někdo zvedl sluchátko. Uslyšel jsem příjemný ženský hlas.

"Rajchynská, poslouchám."

Představil jsem se a dodal: "Jsem ředitelem malého muzea, vytvořeného ze sbírek Egona Wagnera."

Chvíli bylo ticho, ale pak hlas opět promluvil: "Ach ano, vzpomínám si, ale to je už mnoho let. Co si přejete?" Nedokázal jsem určit, kolik mohlo být té ženě let. Její hlas zněl mladě a zdravě, třebaže poněkud znaveně. Pečlivě vyslovovala, mluvila pomalu, rozvážně, distinguovaně.

"Pan Wagner odkázal své sbírky mému muzeu a já nyní připravuji sbírky k zpřístupnění. Egon Wagner nám zanechal podrobný katalog, ale..."

Paní mě zdvořile přerušila: "Ano pamatuji se, pracovala jsem na jeho katalogu. Měl spoustu podkladů a informací, ale u mnohých předmětů to bylo málo. Pomáhala jsem mu tehdy hledat nějaké křížové odkazy a také jsem určovala některé věci. Vystudovala jsem etnografii."

"Katalog je dokonalý, ale přeci jenom bych potřeboval pomoct. Poradit co vystavit, co je vzácnější a co je typičtější. Mám tu také několik exponátů, u nichž bych se s vámi chtěl poradit o jejich dataci a zařazení. Myslel jsem, pokud by vás to neobtěžovalo, jestli byste nezajela někdy k nám a neprohlédla si vše. Nabídl bych vám za to pochopitelně honorář."

"Ráda bych. Opravdu bych ráda, ale není to bohužel možné. Měla jsem před časem nehodu a zůstala jsem odkázaná na kolečkové křeslo a v práci jen na svou nevelkou knihovnu. Snad byste ale mohl přijet mě někdy navštívit. Vezměte s sebou ty problémové věci, podíváme se na ně společně a určitě na něco přijdeme," navrhla.

"Ano, to by bylo možné. Velmi by mi to pomohlo. Zatím ještě nevím kdy. Provádíme v muzeu nějaké úpravy, ale budu s tím počítat. Ozvu se, až budu vědět, kdy bych mohl přijet."

"Jistě zavolejte kdykoliv, jsem stále doma, jen nechejte déle zvonit telefon. Už se na vás těším, na shledanou. Těšilo mě. Opravdu."

VI.

Stavební úpravy byly opravdu v plném proudu. Nebyly nijak zásadní, ale leccos se udělat muselo. Především bylo zapotřebí vyřešit tu záležitost s dírou ve stropě.

Na díru se nejprve přišel podívat statik, který prohlásil, že konstrukci patra nijak nenarušuje. Prý se můžeme rozhodnout, jestli si ji ve stropě necháme, nebo ji zazdíme. Rozhodl jsem se pro druhou variantu. Řemeslníci potom přišli o dva dny později. Materiál a nářadí si zatím nechali v autě. Jak řekli, chtěli tu věc nejprve vidět. Odvedl jsem je přímo do knihovny, aby si otvor prohlédli seshora.

"A jak jste k tomu přišli?" zajímal se jeden ze dvou řemeslníků, patrně ten důležitější. Domníval se asi, že mu vysvětlím, proč jsem tu díru nechal vyvrtat. Asi proto abych se nemusel s knihami obtěžovat po schodech a abych si je prostě dírou házel přímo dolů na pracovní stůl. Trochu se podivil, když jsem mu řekl, že o účelu díry nemám tušení.

Naklonil jsem se nad díru a opravdu. Kdybych potřeboval dopravit nějakou knihu z horní knihovny do pracovny, mohl bych ji hodit, nebo spustit, přímo na stůl. Seděla u něj zrovna naše Jaruška. Ráda tam sedávala, neboť jí imponovalo sedět za velkým psacím stolem v krásné starobylé pracovně. Sekretářka si četla nějaký časopis a jedla zeleninový salát. Jeden z těch, co si připravovala snad každý den. Koukal jsem jí přímo do talíře. Klekl jsem si a sklonil hlavu tak nízko, jak to jen šlo. Měl jsem krásný přehled o celé pracovně.

A tak jsem změnil názor. Už jsem ten otvor zakrýt nechtěl. Tak přísně pragmaticky zaměřený stařík, jako byl Egon Wagner, určitě neprorážel díru do stropu jen proto, aby si skrze ni házel knihy na stůl. Něco tou dírou, jejím zbudováním, sledoval. Neměl jsem potuchy co.

Řekl jsem tomu důležitějšímu řemeslníkovi, že bych chtěl otvor zasklít. Napadlo mě to náhle. Nechtěl jsem díru zcela zakrýt, ale také jsem nechtěl, aby jím školáci házeli dolů plechovky od limonád. Důležitější řemeslník se trochu podivil: "No, jak myslíte. Uděláme tu rám a sklenář vám to potom zasklí. Bude to nějaký šmírovací okýnko, co?"

Okno. No jasně! Bylo to vlastně okno. Někdo tady nahoře, mohl pozorovat někoho tam dole. Při práci. Najednou jsem měl pocit, že jsem odhalil tajemství vesmíru. Wagner byl tady nahoře a sledoval někoho, jak dole pracuje. Sotva jsem formuloval myšlenku, pochopil jsem, že je to nesmysl. Ale okno to asi přesto být mělo.

Nechal jsem oba řemeslníky, aby si průhled změřili. Dali se do práce. Sestoupil jsem do přízemí a vstoupil do pracovny. Jaruška se lekla. Myslela si, že jsem ještě nahoře.

"Dobrý den, pane řediteli," začala, protože jsme se ten den ještě neviděli. Vlastně já viděl ji, ale ona si mne nahoře nevšimla. "Chcete ochutnat?" Vstávala a nabízeli mi talíř. Rajčata v jogurtu.

"Ne, děkuji vám, Jaruško. Snídal jsem. Málo, ale snídal," řekl jsem, protože mě rozmočená rajská jablíčka nijak nelákala. Na stole nechala ležet otevřený časopis; naše pohledy se setkaly na něm.

"Aha," špitla, "je tam článek o našem muzeu, a fotky, barevný. Jste na jedný vidět. Podívejte se."

Vzpomněl jsem si. Před týdnem tu byli nějací dva novináři. Jeden se ptal, druhý fotografoval. Sehraná dvojka. Jako policisté z filmů, nebo ti dva fachmani, co nahoře rachotili nářadím. Sedl jsem si za stůl a podíval se do magazínu.

"Uvařím vám kafe," uzavřela rozhovor Jaruška a odešla na chodbu. Původně jsem myslel, že z pracovny udělám kancelář muzea, ale nakonec jsem se rozhodl jinak. V přízemí měla být jen pokladna a prodej publikací. Kanceláře budou v podkroví. Wagnerovu pracovnu jsem chtěl nechat tak, jak je. Exponát. Dokument o zakladateli muzea. Umístíme tu jeho fotografie, obraz z haly a několik dalších věcí.