Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan z Hvězdy

Jiří z Doupova

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jiří z Doupova

Jiří z Doupova

Jan z Hvězdy

Zveřejněno s laskavým souhlasem pana Václava Černého http://vacy.parcon.cz/history/

I.

V mrákotném dávnověku, za dnů knížete Vladislava, stál v utěšeném údolí, lemovaném kolkolem černými mechovými skalami a travnatými pahorky, doupovský mlýn, jehož mohutná stará kola poháněla vody prudkého potoka.

Bylo krásné jarní jitro! Luční kvítí rozvíjelo svá porosená poupátka, z blízkého háje se ozývaly líbezné zpěvy probuzeného ptactva a vlny padající z jezu se leskly v jitřním slunci jako drahé diamanty.

Ačkoli bylo ještě velmi časně, uvítal to svěží jarní jitro také první tvor lidský. Zadními dveřmi vyběhlo na louku před mlýn malé pachole, osmiletý synáček doupovského mlynáře Jiřík. Líbezné jitro vyvábilo malého Jiříka z teplého lůžka na zelenou louku, jež vydechovala jemnou vůni kvítků i lékodárných bylinek. A všechny ty květiny a byliny i mladé vrby a břízky po obou březích potoka skláněly své hlavy a omamně voněly na počest prvního lidského tvora, který je přišel záhy pozdravit.

Jiřík běhal od bylinky k bylince, od jednoho stromu k druhému a všude objevoval něco nového, něco krásného. Až tu se překvapeně zastavil. Ze zeleného úkrytu hustého křoví vyskočilo náhle malé, vyplašené děvčátko a úprkem uhánělo po louce dolů k mlýnu.

Byla to snad lesní žínka? Byla to víla, rusalka nebo některá jiná bytost, jimiž pověra oživuje lesy, háje, luka i řeky? Tím si však Jiřík hlavu nelámal a bez váhání se rozběhl za krásným přeludem. Již panenku skoro měl, když tu děvčátku sklouzla útlá nožka na nízkém břehu, zakypěl mírný proud - a po panence nebylo ani památky. Potom však vypluly na hladinu její bílé šaty... Jiřík se vrhl do hlubokého potoka a uchvátil děvčátko za dlouhé kadeře. Držel svou kořist pevně, co mu dětské síly stačily, avšak proud byl tak silný, že by je byl oba daleko zanesl, a snad i dokonce ve svém lůně pohřbil, kdyby na louku nevyšel starý Staněk, doupovský mlynář. Vstal toho dne také časněji než obvykle, a když viděl, že jeho synek není ve své komůrce, šel jej hledat. Jaké však bylo jeho leknutí, když spatřil svého jedináčka, jak zápasí o život s divokým proudem!

"Chlapče můj zlatý, hloupý!" volal celý udýchaný, když vynesl obě děti bez úrazu na břeh. "Jaký rarach tě to strhl do vody - a cos to, dítě moje nešťastné, ulovil?"

Ale Jiřík neodpovídal, jen si vytíral vodu z očí a mlčky ukazoval na děvčátko. Pak k němu poklekl a začal mu dýchat v oči i ústa; nemohl se už dočkat, až se probudí a pohne bílýma ručkama.

Jako o závod snažili se otec i syn vzkřísit polomrtvé děvčátko, až se jim to nakonec k jejich velké radosti poštěstilo. Děvčátko napřed zhluboka vzdychlo a brzy nato otevřely se i jeho tmavomodré oči. Podobalo-li se dřív plaché srnce nebo rusalce, leželo tu teď jako lilie větrem zlomená, tiše a oddaně se usmívajíc na své zachránce.

Jiřík skákal radostí, objímajíce brzy modrooké děvčátko, brzy zas svého otce. Přitom vesele volal:

"Tatíčku, milý tatíčku! Bůh mi dal sestřičku!"

Starý Staněk si však hrubě nevšímal Jiříkova jásání a třel pilně děvčátko; teprve když se úplně vzpamatovalo, vzal je do náručí a zamířil s ním spěšným krokem zpět k mlýnu.

Když ale už uplynul celý rok, aniž se kdo doptával po ztraceném děvčátku, zaradovali se otec i syn a usoudili, že jim Vlnomíra byla přisouzena vyšší mocí.

II.

III.

IV.

V.