Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jana Ďurišová

Môžeme ísť

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Môžeme ísť

Môžeme ísť

Jana Ďurišová

1.KAPITOLA

???

Z vlaku na hlavnej stanici v Nitre vystúpilo mladé, vysoké dievča. V obtiahnutých, dobre vypasovaných rifloch dobre vynikala jej štíhla postava. Každého okolo nej hneď upútali krásne, doďaleka svietiace oči a dlhé, blonďavé vlasy, ktoré mala zviazané do copu. Na prvý pohľad vyzerala ako pubertiačka, čo sa vybrala na prázdniny k príbuzným. Za jej mladíckym výzorom sa však skrývala impozantnosť, dospelosť a výnimočnosť. V ruke držala staršiu, ale dobre udržiavanú koženú cestovnú tašku, na chrbte mala malý športový vak, z ktorého jej do uší viedli malé slúchadlá. Hudba ju úplne upokojovala, aj keď okolo nej bol ohromný chaos a povyk, na ktorý ona, vidiečanka, nebola vôbec zvyknutá a odmalička sa jej veľmi priečil.

Chvíľu sa dezorientovane rozhliadala, jednou rukou silne zvierajúc ťažkú tašku, potom vykročila k malej budove, kde staršia, na prvý pohľad príjemná, sympatická pani predávala vlakové lístky a pár časopisov. Musela sa riadne skloniť k malému okienku, na bolo ňu prinízke.

-Prajete si? -usmiala sa žena prívetivo a dievča jej úsmev ochotne opätovalo. Za iných okolností by z nás možno boli skvelé priateľky. Aj keď, neviem si dostatočne dobre predstaviť, kto by s touto milou, usmievavou pani nebol priateľ. Len blázon...premýšľalo dievča.

-Áno. Totiž, ja nie som tunajšia a...

-Jasné, chápem. -zasmiala sa žena a priateľsky na ňu pozrela. Aj ju upútali hlboké modré oči, patriace vysokej kráske, čo stála sklonená nad ňou. -To ale bude pre vás ťažké zorientovať sa tu. Nitra je skutočne veľké mesto. Možno by vám pomohla podrobná mapa, čo poviete?

Dievča zaváhalo. Vzápätí jej však svitlo, že inú možnosť zrejme nemá. Ochotne teda podala žene dvadsaťkorunáčku a vzala si malú, poskladanú mapku s nápisom "Mesto Nitra".

-Vyšli ste si na výlet? -vyzvedala žena s úsmevom. Dievča jasne videla, ako sa v stiesnenej miestnosti, obklopená len časopismi a papiermi, veľmi nudí a hľadá tak aspoň malé zábavky, aby si rozveselila svoj všedný deň v práci. Videla výšivky, takmer hotový štrikovaný sveter, plno kníh, rozlúštených krížoviek...Potom jej pohľad znova padol na ženu. Vlasy jej už pri ušiach mierne šediveli, zrejme nemala v pláne nafarbiť si ich aby zakryla šediny. Veľké, hnedé oči sa akoby stále usmievali. Mala zvonivý zvučný hlások, ktorý každého chlácholil a veľké, pekne krojené pery.

-Nie. Vlastne som prišla na dlhšiu návštevu k rodine.

-A čo vás neprišli na stanicu vyzdvihnúť? -vyvalila prekvapene oči žena. -Veď sa tu sama stratíte, dušička!

Milé oslovenie dievča prinútilo doširoka sa usmiať.

-No viete, ak mám pravdu povedať, uistila som ich, že trafím. Majú náročný deň, nechcela som ich vyrušovať. Napokon, musím sa predsa naučiť o seba postarať.

-Ech, len pozor! -na chvíľu žena zmĺkla a chytila sa za pusu. -Preboha, milostivá, nevadí že sa toľko vypytujem?

-Ale kdeže! -mávlo rukou dievča. -No, už pôjdem.

-Ako myslíte. -žena očividne nebola s jej samostatnosťou spokojná. Bola pre ňu cudzia, ani nepoznali svoje mená a predsa dievča cítilo, že žene na nej záleží. Vzpriamila sa s dobrým pocitom, že ju Nitra skvelo privítala a že sa jej tu bude páčiť. Ona, mladá kráska Andrea, rodáčka z malej dedinky Drážovce, žene v stánku radšej nepovedala, že jej príbuzní v Nitre o jej príchode nevedia, lebo práve ušla z domu kvôli vážnej hádke s rodičmi. Keďže je už dva roky dospelá, proste si zbalila veci a odišla. Jednoduché riešenie, aj keď zbabelé...

Vykročila k východu. Okolo nej premávalo veľa ľudí, niektorí len lenivo postávali, čakajúc na svoj vlak. Jej vlak už dávno odišiel a vystriedal ho rýchlik z Bratislavy. Krásny, veľký vlak, plný ľudí...Aká je vlastne Bratislava? Nikdy tam nebola...Teraz možno bude mať čas. Je slobodná, bez záväzkov...Lenže do Nitry sa vybrala práve preto, aby si nejaké záväzky našla - priateľov, prácu...Nový život chcela začať tu, u svojej tety Oľgy. Prečo, to netušila.

Pred ňou sa vynorila Nitra. Brány stanice mala za chrbtom, pred sebou obchody, parkoviská, hotely, reštaurácie, nočné bary... Všetko, na čo by si človek spomenul. Ľudia tu nepostávali tak lenivo ako na stanici, pobehovali okolo Ady, až mala strach, aby do niekto v plnej rýchlosti nevrazil. Postavila sa bokom a tvár si ovanula ešte stále zloženou mapou. Zdvihla zrak k nebu a sklamane pokrútila hlavou. Ani jeden mráčik...Slnko riadne spekalo. Dlhé rifle, ktoré jej ráno dobre padli proti chladu, ju teraz zbytočne zohrievali. Chvíľami mala pocit, že sa uvarí. Ach, to horko...Načo ľudia cestujú do Talianska alebo Grécka? pomyslela si, veď už aj na Slovensku je tropické horko, už tu chýba len to more. Pred očami sa jej vybavila dovolenka s rodičmi v Taliansku pred piatimi rokmi. Čisté, priezračné more, pieskové pláže, milióny malých i veľkých mušlí, biele plachetnice, hompáľajúce sa na mori, vodné skútre, výhliadkové jazdy na vysvietených lodiach, aquaparky... Zábava, dovolenka, krása...Na chvíľu sa skutočne zasnívala a pod náporom pražiaceho slnka sa cítila, akoby nestála pred veľkou, kostolnou vežou, ale pred morom.

Zarazila sa. Vôbec si neuvedomila, že počas svojho rozjímania kráča. No keď sa obzrela, vedela, že neprešla ďaleko, pretože veľká brána stanice sa jej ešte stále týčila za chrbtom. Znova si spomenula na more a sadla si na lavičku pred kostolom. Odvtedy nikde nebola. Ani s rodičmi, ani sama. A more jej chýbalo...Chodila do táborov, k príbuzným, na chaty...Ale more v nej zostalo a kúsok srdca po ňom lačne prahol. No nedalo sa, jej sebeckí rodičia ju považovali za stroj, slúžku či robota. Videla len dôležitú prácu okolo veľkého rodinného domu, prácu v domácnosti...Stále sa o nich musela starať, celý veľký dom držala vo svojich rukách. Čistila, vysávala, starala sa o záhradu... Bola jeho pani, lebo sa oňho starala a udržiavala ho, no nikdy jej skutočne nepatril, nikdy v ňom nemohla rozkazovať. Bola len robot, zapriahnutý do nekonečného reťazca dôležitých prác, ktoré jej zaberali všetok voľný čas. Nemohla ísť študovať, nemohla sa zamestnať, nemohla žiť. Bola ich slúžka, oddaná a verná, poslušná a naivná. Vážne som si myslela, že sa to niekedy zmení? Že precitnú a uvedomia si, ako mi veľmi ubližujú? Ja hlupaňa!

Hlasno si vzdychla, vôbec sa jej nechcelo nazrieť do mapy a vydať sa preč...Nechcelo sa jej vôbec nič, ani premýšľať. Zlé spomienky ju všade prenasledovali, no teraz sa musela vymotať zo zložitej situácie a dostať sa nejako k Oľge, ktorá je našťastie doma, nepracuje a tak mala istotu, že ju u nich niekto privíta. Privíta ma s otvorenou náručou alebo ma vyhodí so slovami: Nemáme tu pre teba miesto, zlaťúšik, bež si inam hľadať azyl! Striaslo ju. Aj to je možné. Ale nie, Oľga je milá, dobrosrdečná a má všetko. Krásny, rodinný dom, milujúceho manžela Tomáša, dvoch skvelých synov - Mateja a Filipa, osem a desať ročného a má skvelý život...Všetko jej vždy vyšlo .Čo si naplánovala, všetko sa jej splnilo, všetko dosiahla. Je taká ambiciózna alebo má len šťastie? Snáď ju prijme do svojho domu. Aspoň na čas, než si nájde nejakú slušnú robotu, byt, priateľov, priateľa...Zarazila sa. Neočakávam náhodou od Nitry veľa? Viem, je to veľké mesto a musí tu byť veľa voľných pracovných miest. Ale čo ak sa mi žiadne nehodí? Čo ak ma nikto neprijme a ja sa budem musieť vrátiť späť k našim? Nie, to nikdy, nikdy viac sa nevrátim! Aj keby som mala žiť v stoke alebo pod mostom ako bezdomovec a prosíkať okoloidúcich, udrieť na smrť sa nechcem. Chcem žiť!

Konečne sklopila zrak k mape a prinútila sa sústrediť. Hneď zistila, kde sa nachádza, zložitejšie však bolo zistiť, kde býva jej teta. V Nitre ešte nikdy nebola, no dobre poznala jej adresu. Musí nájsť len tú jednu ulicu... Sláva! Oči jej padli na dlhý, spočiatku nezrozumiteľný nápis a víťazoslávne sa usmiala. Keď si však pohľadom zmerala vzdialenosť medzi miestom, kde sa nachádzala a ulicou, na ktorej býva Oľga, úsmev ju rýchlo prešiel.

-Pešo to teda nepôjde. -pokrútila zamyslene hlavou a zdvihla zrak. Prekvapene vyvalila oči. Priamo pred ňou sa týčila veľká tabuľa: Autobusová zastávka Nitra. Zasa sa spokojne usmiala a vyskočila k jednému z lenivo postávajúcich autobusov, čo stál najbližšie k nej.

-Dobrý deň. -pozdravila s úsmevom šoféra, ktorý sa nudil za volantom, čakajúc na cestujúcich. Ochotne sa k nej otočil a odzdravil. Hneď jej padol do oka. Mal príjemný, hrubý hlas a bol pomerne mladý. Husté čierne vlasy mal nakrátko ostrihané, tmavé oči si ju pozorne premeriavali. Aj jemu sa očividne celkom páčila. -Neviete, ako by som sa dostala na Mojmírsku ulicu?

Slabo sa pousmial. Mal krásne, plné pery, biele, rovné zuby mu neposlušne vykúkali zo širšieho úsmevu, ktorý sa stále rozširoval.

-Za päť minút tam odchádzam. -jedným očkom mrkol na hodinky.

-To nie je možné! -takmer zvýskla od radosti, -Žeby som mala dnes až také veľké šťastie?

-Môžete už nastúpiť. O chvíľu sa dovalí halda ľudí.

-Ďakujem. -usmiala sa spokojne a o chvíľu už trónila na sedadle pri ňom. Stále z neho nemohla spustiť oči. Bol veľmi sympatický a pohľadný...Tak si predstavovala svojho priateľa. Lenže...

-Idete k známym? -ozval sa so záujmom a otočil sa k nej. Zdalo sa, že sa vôbec nesnaží skrývať svoj výzvedný pohľad, ktorým ju prevŕtaval.

-Idem k tete.

-Na Mojmírsku? Mám tam pár známych. Na ako dlho? -jeho otázky sa jej zdali dosť odvážne, vzhľadom na to ako krátko sa poznali - nepoznali.

-No to záleží len na nej, koľko ma u seba nechá. Viete, chcem si tu nájsť prácu a byt.

-Prečo práve tu? -zasmial sa pohľadný vodič a žmurkol na ňu. -V Nitre sú problémoví ľudia.

-Fakt? -cítila, že žartuje a jeho potuteľný úškrn toho bol dôkazom. -Počula som že sú prijemní ochotní.

-Ako ktorí, rozumiete.

Cítila sa pri ňom veľmi fajn, no na dlhší rozhovor im nezostal čas, lebo sa do autobusu nahrnuli ľudia. Stareny, mladé ženy, deti, zarastení muži a sympatickí mladíci. Žiaden z nich ju však neupútal tak ako ten, čo im vydával lístky...Všimla si, že má krásne ruky. Dlhé, nie príliš tlsté prsty a krásne dlane...Do jeho očí sa, dá sa povedať, zaľúbila. Len do očí! Len do očí! pripomenula si rýchlo a odvrátila od neho zrak, lebo mala pocit, že naňho tak sliepňa, že to buď vytuší, alebo sa obzrie. Radšej sa teda venovala výhľadu von oknom. Sledovala dlhú radu, ktorá sa kopila pred autobusom, dlhé rady na zmrzlinu v pozadí...

Cesta prebehla pomerne rýchlo a bez problémov. V meste zväčša chytali na semaforoch zelenú, takže sa dosť rýchlo dostali na druhý koniec Nitry, kde napokon sympatický vodič zastavil a kývol Ade.

-Tak tu je to. Prajme veľa šťastia.

Úsmevne naňho pozrela. Je skutočne veľmi sympatický, iste si nerušene užíva života. Musí mať každý večer inú ženu! Pch, a prečo by musel? Lebo je pekný? Možno má svoju milú...A možno je sám ako ja. Hm, je fakt na zožratie. Drsný a pritom tak jemný... Hrubý a pritom taký nežný...Mužský a pritom taký detský, s hrejúcimi iskričkami v očiach...Sakra, ten už musí byť aj ženatý! Letmo pozrela na jeho ľavú ruku. Bez obrúčky...Vystúpiť ju prinútili až niektoré rozhorčené hlasy cestujúcich, ktorým sa zdalo, že autobus akosi dlho stojí. O chvíľu jej už zmizol z očí, no ona sa aj tak vracala k jeho tvári, k jeho skvostným očiam, ktoré jej učarovali, ku krásnym perám, ktoré musia vedieť skvelo bozkávať, ku krásnym rukám bez obrúčky...A dosť, veď ho už aj tak nikdy neuvidím! Dúfam, lebo by som preňho zasa takto stratila hlavu. Ach, vy muži! Bezstarostne sa zasmiala a obrátila sa k domom, prezerajúc si ich čísla.

-Dvestotridsaťjeden...dvestotridsaťjeden... -nervózne chodila od domu k domu a hľadala to jedno číslo. -Dvestotridsaťjeden!

Od radosti sa jej chcelo poskočiť. Rýchlo pristúpila k malému zvončeku, ktorý pripomínal skôr malú krabičku na ozdobu ako zvonček, ktorý sa hneď po stlačení rozozvučal tak, že to počula až k bráne. Zarazilo ju to, jej by taký hlasný zvonček doma vadil. Aspoň to by si presadila určite.

O chvíľu sa v okne zjavila Oľgina hlava. Bola trochu strapatá, no jej krásne modré oči k Ade žiarili aj cez hrubé sklo. Každý vždy vravieval, že Ada má svoje krásne modré oči po Oľge. Vždy obe vedeli, že je to pravda. Hlava sa stratila a Ada si zatiaľ prezerala dom. Veľký, vysoký...Keby nebol veselo natretý, vyzeral by ako bytovka. Všade okolo boli vysadené záhony červených a tmavočervených ruží, ktoré pritiahli pozornosť asi rovnako úspešne ako Oľgine oči, ktoré doďaleka svietili, aj keď bežala otvárať bránu. Tvárila sa veľmi prekvapene, veď bodaj by nie! Ale ochotne odomkla malú bráničku a vtiahla Adu do dvora. Chvíľu na ňu s otvorenou pusou pozerala - už bola proste taká - nevedela sa ovládnuť.

-Ja...fakt som ťa nečakala.

-Ja viem. -Ade sa v očiach zjavili slzy. Oľgu to už neprekvapilo. Vedela, že keď je u nej, odišla konečne z domu. -Ani ja som to nečakala, nieto ešte ty. Prosím, nehnevaj sa, že som ťa takto vyrušila, ale ozaj nemám kam ísť.

Oľga zvraštila čelo a nadvihla pravé obočie. Vytvorila tak skvelú grimasu pre smiech, čo Ada vždy s potešením využívala. Teraz sa jej však nechcelo smiať, naopak. V očiach mala veľké slzy, čo tak boleli... Avšak aj cez ne videla, že Oľge jej návšteva prekáža. Nemohla však svoju zronenú neter odmietnuť.

-No poď ďalej. -chytila ju napokon za ruku a takú uplakanú ju viedla dnu. Stále sa však neprestávala mračiť. -Vieš, -vravela jej cestou k domu, kým sa Ada rozhliadala po veľkolepej záhrade, o ktorú sa Oľga starala. Narozdiel od nej, ona sa o záhradu aj o dom starala dobrovoľne. -Neviem čo na to povie Tomáš. -zaváhala, či má ďalej pokračovať. -Keby to bolo na mne...Veď vieš, mohla by si tu zostať hádam aj navždy. Ale Tomáš je...Poznáš ho. Myslím však, že proti tebe nebude mať námietky. Aspoň na nejakú dobu tu iste môžeš ostať. Už zo slušnosti ťa nesmie odmietnuť. Nedovolím mu to, spoľahni sa. Ľuďom v núdzi a najmä rodine a skvelým dievkam, ako si ty, sa musí z plných síl pomáhať a presne to ja mám v pláne! -jej tvár sa pod váhou odvahy vyjasnila, dokonca sa víťazoslávne usmievala, keď vchádzali do domu.

-Máte obrovský dom. -povedala Ada milo, bez štipky závisti.

-Tomášov sen. -mávla Oľga na dom. -A môj sen. -aj pri dverách mala vyložené ruže. Krásne, veľké, duchaplné. Koľko v sebe ruže skrývajú tajomstiev! Človek z nich pri troche predstavivosti môže čítať celé romány. Sú krásne, tuším som sa už teraz zamilovala do ruží...A do jeho očí! pripomínala si jeho úsmev, ruky vyložené na volante autobusu, krásne ruky...

-Počuj! -Oľga náhle zvážnela. -Zatiaľ nehovor Tomášovi, prečo si tu, dobre? Bude to jednoduchšie. Aspoň zatiaľ. Povieme mu, že si prišla len na návštevu, aby si si oddýchla.

-Dobre. -súhlasila Ada prekvapene. - asi máš pravdu.

-Asi? -hrala Oľga urazenú. -Vždy mám pravdu! A teraz poď, dáme si ľadový čaj. Alebo radšej limonádu?

???

Oľga sa hneď postavila do kuchyne k obedu. Rezko sa zvŕtala po klzkých dlaždiciach kávovej farby. Všetko v kuchyni mala dokonale zladené, vlastne všade v dome vládla dokonalá harmónia a poriadok. V kuchyni prevládali veselé, pastelové ale aj krémové farby. Priestranná kuchyňa Oľge veľmi vyhovovala. Všade bolo dostatok miesta aj na viacero práci naraz. Veľký stôl, široká kuchynská linka, malý barový pult, ktorý však zväčša používala pri varení, keďže hneď vedľa neho bol sporák. Všetko mala poruke. Ale aj napriek gigantickým rozmerom kuchyňa vzývala útulnosťou a jednoduchosťou. Keď si Ada predstavila kuchyňu, v ktorej sa zvŕtala ona...Asi dvakrát menšiu...nepekne, staro zariadenú a len veľmi chabo vybavenú...Všade špina, ktorá sa zväčša vôbec nedala odstrániť, stará chladnička, len malá mraznička...Chaos a neporiadok. Pocítila, že sa jej zdvihol žalúdok. Keď sa však rozhliadla, zaplavili ju príjemné pocity, že to je dávno preč, že je to zabudnutá minulosť a ona stojí na prahu nového života, len aby sa nemusela vrátiť do tých hrozných podmienok tam ďaleko.

Mohutné, postriebrené hrnce sa pod Oľginým starostlivým pohľadom skveli na krásne vyleštenej keramickej platni. Trúba bola tiež rozsvietená, cez matné tmavé sklo Ada rozoznala obrysy veľkého kurčaťa. Oľga sa na ňu spiklenecky uškrnula, keď si všimla, že sa snaží zistiť čo je v trúbe. Ada sa Oľge hneď ponúkala, že jej pomôže a obed bude rýchlejšie hotový, no Oľga ju len pohotovo uzemnila:

-Si môj hosť!

Usadila ju za stôl, naliala jej skvelý pomarančový džús a pustila sa do roboty. Bola plná energie, vitálna...Vôbec nie ako moja mama. Tá je tichá, večne zamračená, urážlivá a nikdy mi nedovolila dlhšie než pol hodiny nečinne sedieť. Bola by ma hádam aj bičom vyhnala robiť. Ach, dobre že som ušla! Bola som pre ňu len robotnica, slúžka, nie jej dcéra, ktorú by mala milovať a obsypávať ju bozkami a milými pohľadmi. Nepoznala som materskú lásku, len materskú nenávisť. Pripadala som si fakt ako z rozprávok o Popoluške alebo Snehulienke. Nechcená, odvrhnutá, nemilovaná...Zatratená, smutná, nešťastná. Áno, veruže nešťastná. A ako veľmi!

-Si zamyslená, dieťa moje. -utrúsila Oľga štebotavo a nahádzala zeleninu do polievkového hrnca, kde už viditeľne vrela voda. -Takto Tomáš spozná, že sa niečo deje. -Oľga zvážnela. -Prečo si vlastne zostávala u rodičov tak dlho?

-Nuž, -Ada si musela riadne rozmyslieť slová, pretože v prvú chvíľu vôbec nevedela, čo povedať. -Asi som sa bála života vonku, za stenami nášho domu, ktorý som síce veľmi nenávidela, ale dostatočne má chránil. Nevieš, čo to pre mňa bolo, keď som tu dnes ráno vystúpila. Ruky sa mi triasli od strachu z toho "nového", čo sa mi otváralo. Nový svet a veci s ním spojené ma vždy desili. Vieš, bola som tam utiahnutá, o svet okolo som sa nezaujímala. A teraz som mala zrazu možnosť ísť preč. Chcela som, ale bála som sa ísť sama. Preto som to odkladala. No už sa nedalo. A naša posledná hádka bola poslednou kvapkou. Hneď som sa zbalila a celú noc som precestovala. Nechcela som ťa vyrušiť, vážne nie a sľubujem, že nezostanem dlho. Ale prvý, kto ma v tej hrozne ťažkej chvíli napadol, si bola ty a Nitra. Preto som tu.

Oľga ju nežne pohladila po strapatých vlasoch. Niektoré pramene sa jej uvoľnili z copu a na svetle sa krásne leskli. Jej utešená tvárička sa však neusmievala, bola zarmútená a len sťažka zadržiavala slzy, ktoré jej celkom podlievali oči.

-Povieš mi, prečo ste sa posledne hádali? Ak ti to robí problémy, nemusíš, som len veľmi zvedavá, čo ti zase zbytočne vyčítali.

-No, boli dva dôvody. Najprv mi mama vyčítala, že som jej dostatočne nepoliala kvety a teraz jednému odpadol najkrajší list. Aj to ma už krajne rozzúrilo, veď kvetom prirodzene občas odpadnú zbytočné listy. Potom prišiel otec a sťažoval si, že kvety v prednej záhrade majú moc suchú pôdu, pritom ju ráno zalievala ôsmimi krhlami. Ôsmimi, Oľga! Naťahovala som sa ako neviem čo a on ešte frflal. Tak sme si, prirodzene vošli do vlasov. Keď som potom pred nich položila cestovnú tašku, neverili že odídem a boli riadne prekvapený, keď som za sebou ozaj zabuchla dvere. Predpokladám, že teraz ma čakajú. Myslia si, že sa zľaknem sveta a vrátim sa k nim, pod ich ochranné krídelka! Nech idú dočerta! -už nedokázala zadržiavať slzy a rozplakala sa. Najprv hlasno, trhane vzlykala, po chvíli sa však trocha upokojila a len občas sa jej po líci spustila malá slzička, ktorá so sebou vyplavila aj kúsok z jej bolesti.

-Ach, si pre nich len otrok.

-Bola som! -vybuchla Ada sebavedome a chrbtom ruky si utrela zmáčané líca dosucha.

-Tak to má byť! -Oľga ju s úsmevom hladila po krehkej ruke. -Nesmieš sa dať, musíš byť odhodlaná bojovať a zvíťaziť!

-Ver, že teraz som odhodlaná ako nikdy pred tým.

-Som na teba hrdá. -šepla Oľga a pozrela jej priamo do očí. -Si správna žena a muž, ktorý si ťa vezme, bude najšťastnejší pod slnkom.

Zrazu však Ade ruku rázne pustila a na tvári sa jej široký, no predsa umelý úsmev. Vo dverách totižto stál Tomáš s kufríkom v ruke a zarazene pozeral na Adu.

-Máme návštevu? -spýtal sa ironicky a letmo Oľgu na privítanie pobozkal .Obe videli, že Adu vo svojom dome nerád vidí. A ona celkom presne vedela prečo. V jeho prítomnosti sa zrazu cítila čudne. Zabudla na vodiča, čo jej počaroval. Zabudla na jeho oči, ruky, pery...na neho. Videla len Tomáša, mužnejšieho ako skôr, v čiernom nažehlenom saku, s dobrým držaním tela, ktoré si pestoval návštevami posilovne. Bol vysoký a veľmi sympatický...Sexi. Adu úplne ohúril. Rýchlo však od neho odtiahla pohľad, lebo si všimla, že na ňu Oľga vydesene hľadí. Obe vedeli, že teraz príde to najťažšie - rozhovor s Tomášom, ktorý rozhodne o jej pobyte v ich dome.

-Dúfam, že si sa tu zastavila iba na otočku. -snažil sa nevšímať si mladú, pružnú Adu, príliš sa mu to však nedarilo. Jej pôvabné krivky mu úplne vymietli hlavu.

-Tomáš! -zavrčala Oľga podráždene, Ada zarmútene sklopila zrak. Nemala silu ani odvahu sledovať ich škriepenie o jej osude. -Je u nás na dlhšej návšteve. Potrebuje si oddýchnuť a...

-Prečo u nás? -vyprskol, -Prečo zasa u nás? Nie sme žiaden hotel!

-Je to naša neter! -odsekla Oľga, čím považovala za debatu skončenú. Tomáš však nemienil skončiť. Teraz sa otočil k Ade, ktorá si skrývala tvár pred jeho útokom.

-Oľga je tvrdohlavá, ale len málokedy sa jej podarí presadiť si svoje. Povedz mi, drahá neterka, jediný dôvod, prečo by som ťa tu mal nechať čo len jednu noc? Čo by som z toho mal? -hrozivo sa k nej naklonil, až jej po celom tele prebehla triaška. Vidina krásneho muža sa rozplynula, zostal len v jej očiach znenávidený tyran, čo ju veľmi trápi. Jeho oči jej však jasne hovorili: Zostaň! Mal ich krásne, tmavohnedé, veľké... úprimné. Bola z neho zmätená.

-A čo tak dobrý pocit na srdci? -vyletela Oľga nazlostene. -Je to aj môj dom, Tomáš a hovorím, že tu Adka zostane!

-Aká si si tým istá! -Tomáš zlostne pozrel Oľge do očí.

-Som. -bojovne vystrčila bradu. Prvýkrát zaváhal a pozrel na Adu trocha miernejšie. Všimol si, aká je vydesená, no zdalo sa mu veľmi nebezpečné dovoliť jej, aby zostala...Súcit ho však premohol. Nezaujato rozhodil rukami a vzdychol si. Ada k nemu nesmelo zdvihla zrak. Keď si všimol jej prosebný pohľad, jeho plán byť neoblomný stroskotal.

-Dostali ste ma. -ustúpil.

-Dostal si rozum? -podpichla Oľga. Prudká zmena jeho názoru ju síce zarazila, no aj potešila.

Tomáš už mal jej uštipačnosti dosť. Rýchlo sa zvrtol späť k dverám, pretože mal pocit, že mu pohľad až príliš často skĺza k mladej Ade.

-Som tu len na otočku, zabudol si dôležité papiere. Hoci by som radšej zostal s vami a klebetil, -uškrnul sa, -musím odísť. Roboty je vždy dosť. Majte sa. -irónia v jeho hlase ešte dlho rezonovala Oľginých i Adiných v ušiach.

-Chrapúň jeden! -zvolala Oľga zmorene a nahnevane buchla päsťou po stole. -Je ešte horší, než keď sme sa brali! Tvrdohlavý, arogantný a protivný. Niekedy ho fakt neznášam a pýtam sa sama seba, prečo som si ho brala.

-Lebo je to skvelý muž a ľúbite sa. -usmiala sa povzbudivo Ada.

Oľga unavene skĺzla na stoličku. Zrazu všetka jej vitalita a energia nenávratne zmizli.

-Mrzí ma to. -šepla Ada a slzy mala zasa na krajíčku. -Keby som neprišla, nepohádali by ste sa.

-Neblázni! -Oľga sa pokúsila o úsmev. -Budem rada, ak tu budeš so mnou. Ono to neni nič moc, traja chlapi v dome a ja jediná žena...

-Kedy vlastne prídu chlapci zo školy?

-Dnes skôr, okolo dvanástej. Inokedy chodia aj neskôr, vieš, keď majú nejaké tie krúžky alebo dlhšie školu. No a teraz si dáme riadne silnú kávu, lebo ten môj ťulpas ma zasa dobre vytočil!

???

Oľga sa počas doobedia uvoľňovala a postupne sa zbavovala zle nálady a hnevu na Tomáša. O jedenástej išli s Adou do "kvetinovej izby", kde spolu opatrili širokú škálu ruží. Adu upútali najmä biele a žlté, no všetky boli krásne. Rúžové, bordové, krikľavo červené...Keď sa dívala, s akou ohromnou vášňou Oľga opatruje svoje milované kvety, pousmiala sa. Boli pre ňu dôležité. Kvety, len obyčajné - neobyčajné kvety jej zapĺňali niekedy nudný život radosťou a šťastím. Už sa nedivila, že Oľga vydrží tak dlho zavretá doma, bez práce, bez priateľov, bez zábavy. Má kvety a im venuje všetku svoju energiu, im venuje seba. Pravdaže, nezabúda ani na Tomáša a chlapcov, no keď nie sú doma, trávi všetok voľný čas v tejto izbe alebo v záhrade. Jej život, zdá sa, nie je až tak prázdny, ako som si vždy myslela. Je šťastná. Aspoň sa zdá byť. Niekedy. Práve, keď sa vracali späť do kuchyne, buchli chodové dvere a v kuchyni sa zjavili dve vysiate, strapaté hlávky. Boli to chlapci, ktorí sa práve vrátili zo školy. Matej mal na sebe svoje obľúbené obnosené tričko s Mickey Mausom a menčestrové nohavice, Filip už uprednostnil modré rifle a flanelovú, kockovanú košeľu, ktorá z neho aspoň trochu robila poslušného chlapčeka. Keď si všimli Adu, vyjavene na ňu hľadeli. Neboli však proti ako Tomáš, s hlasným krikom sa na Adu vrhli a netajili svoju obrovskú radosť, že je s nimi. Obaja ju mali veľmi radi a aj ona ich. Zvykli si na seba, keď boli minulé leto u jej rodičov na víkend, potom sa ešte pár krát stretli, keď ich prišli navštíviť na jeseň a cez zimu.

Po chvíli skákania a radosti si chlapci odbehli odložiť školské tašky a prezliecť sa, no už o chvíľu sedeli všetci svorne za stolom a chlapci sa predbiehali, kto skôr vyrozpráva svoje zážitky zo školy.

-Vy ste moje usilovné poklady! -usmiala sa na nich Oľga a položila na stôl hrniec s rozvoniavajúcou polievkou.

Poobede Ada chlapcom sľúbila pomoc s úlohami a svoje slovo aj dodržala. Chlapci si po jej boku hrdo vykračovali do svojej izby a v nej Ade všetko predvádzali. Mali tam skutočne všetko - počítač, malý televízor, rádio, veľa kníh, plno hračiek...Spali na vysokej, poschodovej posteli. Filip, pravdaže, spal vyššie, lebo bol starší. Malý Matej zaujal spodnú posteľ a hrdo vyhlasoval, že on je otrok a vesluje na lodi, zatiaľ čo Filip, kapitán, mu zadáva príkazy. Hneď jej chceli predviesť, ako sa najčastejšie hrávajú, Ada im však s prísne zdvihnutým prstom pripomenula domáce úlohy. Chlapci sa neochotne privliekli k aktovkám a otvorili ich. Ada ich sledovala s tichým smiechom.

-Mohli by sme ísť trebárs do mesta! -mudroval Filip, ktorý už mal úlohy hotové a sledoval, ako Ada pomáha Matejovi.

-A čo by si tam chcel robiť? -zasmiala sa Ada a naznak spokojnosti s Matejovou hotovou úlohou ho pohladila po vláskoch. -Neboj, len čo si Maťko napíše ešte jednu úlohu, budeme sa hrať až do večera a na vychádzku do mesta si ani nezmyslíš!

-Ale veď môžeme ísť zajtra. -nedal sa Filip, očividne nadšený svojím nápadom. -Budeš tu dlhšie, nie?

-Pravdaže. -usmiala sa a s výrazom učiteľky upozornila Mateja na chybu, ktorú v úlohe práve spravil. -Ale musíme sa najprv opýtať maminky, či nás do mesta pustí.

-Ak pôjdeš ty, tak hej.

-No neviem!

-Hotovo! -vystrel sa hrdo Matej a podával Ade zošit. Tá len spokojne prikývla a vrátila mu ho.

-Adi, ja mám nové autíčko! -ponosoval sa hrdo Matej a ponáhľal sa ho Ade ukázať.

-Je krásne. -Ada si ho vzala do ruky a prezerala si ho. Nechcela Mateja sklamať svojim nezáujmom o jednu plechovú hračku. Preňho však veľa znamená. Ako pre Tomáša pivo a ako pre Oľgu kvety. A ako pre mňa oni všetci.

???

Do večera sa len hrali, leňošili a bláznili. Stále mali čo robiť, čo vyvádzať. Až o pol šiestej zabehla Ada nazrieť na Oľgu. Tá sa však už zasa zvŕtala v kuchyni a chystala večeru. Na stole mala uvarenú ďalšiu kávu a v očiach akýsi divný smútok...Takú smutnú ju Ada v živote nevidela. Vlastne, ja som ju nikdy nevidela smutnú. Prečo je teda teraz taká zarmútená? Ukazuje mi a ostatným hádam len jednu, veselú tvár a tú smutnú skrýva? Keď si Oľga všimla, že Ada stojí vo dverách, až sa mykla a rýchlo zamenila výraz svojej tváre za šťastný a bezstarostný. Tak ako vždy...Ada však už jej pretvárke neverila. Niečo ju trápi, hnevá...Ale prečo to niekomu nepovie? Čože nevie, že potom sa človeku veľmi uľaví? Je nespoločenská, nemá priateľov... Nemá to komu povedať.

-Tak ste sa dohrali? -usmiala sa na Adu a pomaly sa zosunula na stoličku ku káve. Ada ju zamyslene pozorovala, potom si prisadla k nej.

-Celkom nie. Chalani sa v izbe ešte hrajú. Ach, -jej oči trocha ožili aj napriek zlej spomienke na Oľgine smutné oči. -Sú to skvelí chlapci. Fakt, môžeš byť hrdá, akých máš doma neúnavných čertov!

-Som na nich hrdá. -vyhlásila spokojne Oľga.

Ada videla, že radosť vo svojich očiach, keď hovoria o chlapcoch, nepredstiera. Je úprimná, živá a vychádza priamo z nej. Veľmi ich ľúbi. Nič na svete, ani Tomáša, nemá tak rada ako chlapcov. Je to tá najlepšia mama na svete.

-Adi, ani nevieš, ako mi tvoja prítomnosť pomáha! Vieš, si s chlapcami a ja si aspoň porobím veci, na ktoré inak nemám čas. Rozumieš, niekto sa chlapcom venovať musí a keďže Tomáš stále nie je doma, venujem sa im len ja a potom nestíham to ostatné. Som z toho strašne unavená. Taký veľký dom, záhrada, deti, napätá situácia medzi mnou a mojím mužom mi nepridáva na duševnej spokojnosti. Ach, cítim sa ako živá mŕtvola!

-Ani nevieš, ako ti rozumiem. Ja som sa cítila ako živá mŕtvola ešte donedávna. Ale povedala som si, že nechcem byť už v dvadsiatich rokoch uštvaná na smrť. A to mi značne pomohlo.

-Ach, len keby ma Tomáš trochu podporil! Keby mi trochu pomohol a dodal mi tú chuť to všetko preňho a pre chlapcov urobiť!

-To by mal. A mohol by sa vyberanejšími spôsobmi správať k návštevám. Je to nepríjemné, keď na mňa hľadí, ako by som bola úplne cudzí človek v jeho dome a ponúkala mu na predaj nekvalitné páperové podušky!

-Musíš ho však trochu chápať. -Oľga prstom blúdila po šálke s horúcou kávou a dívala sa na zvírenú čiernu tekutinu, čo jej mala vniesť život do tela. -Je zvyknutý na život vo štvorici, ničím a nikým nerušený. Ja viem, nie je to správne. Je mladý, mal by sa ešte dokázať prispôsobiť. Veď ktovie ako to bude o niekoľko rokov? Človek nikdy nevie a zmena môže prísť hneď ďalší deň. Nečakaná, náhla, bolestivá. Tomáš by zrejme nič také neprežil. Je skrátka zvyknutý na jeden nudný kolobeh dní a zdá sa mu to proti dobrým mravom meniť si svoje návyky. Je proste taký a iný asi nebude. Takého som si ho brala, takého som ho milovala a s takým žijem.

Adu zarazilo, že slovo "milovala" použila v minulom čase, radšej si však zahryzla do jazyka. Vážnu situáciu medzi Tomášom a Oľgou netušila, dokedy prvý krát nevošiel do kuchyne a ona ho uvidela... Rozbúchalo sa jej srdce pri pohľade na mladého elegána. Na chvíľu sa však zarazene pozerala, ako Oľgu len letmo, bezvýznamne pobozkal. Áno, možno bol rozladený z mojej prítomnosti, ale keby Oľgu ľúbil, bozkal by ju úplne inak. A keby ona ľúbila jeho, nehovorila by to v minulom čísle. Ach, ich manželstvo je v kríze! A ja sa im do toho vovalím! Som hrozná, ale čo sa dalo robiť? Tak to vyšlo...Asi to tak predsa malo byť.

-Musíš viacej žiť. -povedala Ada vážne. Všimla si, že na ňu Oľga prekvapene, až urazene hľadí. -Neštvi sa na mňa, prosím, ja len chcem byť k tebe úprimná. Vieš, podľa mňa žijete obaja nudný, staromódny život. Ty si celé dni zavretá doma, on v práci. Niekedy sa len letmo pobozkáte...Chápeš, neviem ako je to medzi vami v skutočnosti, ale navonok sa správate ako manželia - nemanželia. Veľmi ma to trápi, pretože vy dvaja ste boli v mojich očiach vždy najšťastnejší pár na svete.

-Tak vidíš, že to tak nie je. -vzdychla si Oľga zničene. -My nie sme vôbec pár. Len sa občas pozhovárame o deťoch alebo peniazoch a to je všetko. Naša láska je, zdá sa mŕtva.

-Možno nie! Ako vieš? Skús...skús ju oživiť. Choďte tancovať, buďte viac spolu...

-Nemá čas.

-Nájde si ho! -trvala na svojom Ada, Oľga ju so záujmom počúvala. Očividne ju jej slová veľmi zaujali. -Skúsiť by si to, podľa mňa, mala. Iste by vám to prospelo. O chlapcov i domácnosť sa postarám, vy si užívajte a snažte sa oživiť vašu lásku. Veď bola taká silná! Choďte trebárs spolu na pár dní na výlet, preč...

-No neviem. -Oľga mala v očiach nerozhodnosť, no pery mala presvedčivo stisnuté.

???

Tomáš sa vrátil, ako sľuboval - neskoro v noci. Oľga však presvedčila Adu, aby ho spoločne počkali. V obývačke si teda zapli príjemnú, pomalú hudbu, otvorili si fľašku červeného vína a pohodlne sa usadili v kreslách oproti sebe. Prerozprávali takmer celú noc. Prebrali skutočne všetko - od Adiných rodičov až po Oľgin krásny dom a prepychový život plný peňazí, ale bez lásky. Niekedy sa spoločne hlasno smiali, až si museli zakrývať ústa, aby nezobudili chlapcov, ktorí po náročnom dni tvrdo zaspali. Inokedy zasa spoločne plakali nad premárnenými chvíľami, Oľga si poplakala nad Tomášom a ich bezfarebným vzťahom a Ada nad zlosťou a panovačnosťou naplnenými rodičmi. Problémy, ktoré sa tej druhej zdali ďalekou nepríjemnosťou často obe donútili do plaču. Možno to bolo vínom, možno nešťastím, ktoré obe v živote postretlo, ale pred jedenástou už obe plakali len preto, že Oľga vybrala nesprávnu farbu závesov v obývačke.

Keď o pol dvanástej buchli vchodové dvere, na ich tváričkách sedeli nenútené, úprimné úsmevy od ucha k uchu. Keď zbadala Tomáša vo dverách obývačky, vyjavene naňho pozreli.

-Zdržal si sa nejako príliš dlho. -vyštekla Oľga a položila nedopitý pohár na stôl. Ada sa so strachom, čo bude nasledovať, stúlila v kresle a oboch mlčky pozorovala. -Chceš mi povedať, že ste doteraz mali poradu?

-Nie. -zašklebil sa nepríjemne. -Zdržal som sa v bare.

-Cítiť! -prevrátila očami Oľga a gestom ruky naznačila, akoby si chcela od silného zápachu zapchať nos. -A to všetko preto, že je tu Ada?

-Čo všetko? -robil sa hluchým a slepým a to Oľgu, ako vždy, ešte väčšmi rozzúrilo.

-Vysedávaš v bare, domov prídeš vyúdený ako slanina z udiarne, tváriš sa ako najväčšmi ukrivdený anjel a nesmiem zabúdať ani na tvoj dnešný výstup proti Ade a na tvoj neférový náhľad na túto situáciu!

-Ospravedlňujem sa. -povedal len a pozrel Ade priamo do očí. Niečo hlboko v nej, čo už dlho spalo, sa znova prebudilo a donútilo ju to rýchlo sklopiť oči, skôr než si Tomáš všimne, že pod jeho pohľadom zrozpačitela. Len sa ovládaj ! -Ospravedlňujem sa, okej? -pohľadom hodil aj po Oľge. Hneď mu bolo jasné, že jej to nestačí.

-Adka, dovoľ aby som sa ti srdečne ospravedlnil za svoje dnešný smiešny výstup! Ja viem, bolo to pokrytecké, nezmyselné a zbytočne prehnané. Som debil, uvedomujem si to. Prepáč, nemal som sa k tebe tak správať, skutočne ma to mrzí. Dúfam, že u nás dlho zostaneš, pretože odteraz je to aj mojím veľkým želaním.

Ada naňho prekvapene civela. Už by len stačilo, aby si pred ňou kľakol ako pred princeznou! Jej myseľ nemohla normálne pracovať, myšlienky poletovali okolo jej hlavy len ako rozmazané, strašne vzdialené obláčiky a jediné, čo sa jej stále vynáralo v pamäti bol Tomáš. Jeho tvár, jeho ruky...Snažila sa vybaviť si toho sympatického šoféra v autobuse. Bezvýsledne. Tomáš, Tomáš, Tomáš! volalo jej vnútro a ona bola úplne bezbranná. Keď sa postavil a pomaly prešiel čo najďalej od Oľgy do kuchyne, pristihla sa, že si ho skúmavo prezerá. Panebože! Čo to robím? zarazila sa. Veď je to ženatý muž a aj keď svoju manželku neľúbi, má deti, svoj život a je...starý!

-Je chorý alebo opitý? -spýtala sa uštipačne Oľga. -Nebolo to vôbec úprimné, somár!

-Možno bolo. -Ada sa zatvárila nanajvýš naivne a Oľga nad ňou bezradne pokrútila hlavou.

-Chystáš sa hľadať si prácu? -vyletela zrazu, až Adu zarazila.

-Ja...a...áno, pravdaže, chcem si nájsť...totiž...áno. -jachtala akoby sa práve zobudila.

-Zatiaľ nič nehľadaj, dobre? Niečo ma napadlo...

-Čo?

-Včas sa to dozvieš. -Ade bolo jasné, že jej Oľga viac nepovie. Aspoň v tú chvíľu nie. Trochu ju to rozrušilo a naplnilo zvedavosťou.

???

-Človek by si mal niektoré veci dobre rozmyslieť skôr, ako ich spraví. -Tomáš sedel za stolom a hostil sa na raňajkách, pričom niečo Ade neustále hovoril. Jeho odpor k nej akoby nikdy nebol, snažil sa na Adu vľúdne usmievať, no šlo mu to čoraz ťažšie, keďže si uvedomoval, že je to krásna mladá žena. Oľga ho stále jedným očkom sledovala, či náhodou na Adu nevrlo nevyletí. Správal sa však podľa jej i všetkých spoločenským noriem a Adu bral v dome ako samozrejmosť. Celkom ju to tešilo, no prebúdzalo to v nej čudný pocit. Žeby si ju tak rýchlo obľúbil a už mu nevadila? Je to vôbec možné?

-Hovorí sa, dvakrát meraj a raz rež! -pokračoval, natierajúc si chleba nátierkou.

-Môžeš si byť istý, že som dlho váhala, či odísť. V podstate dva roky. Ale sám našich poznáš, akákoľvek nádej na zmenu neexistuje. A ja už som ďalej proste nevládala. -na chvíľu sa odmlčala. -Ešte stále sa hneváš, že som prišla?

Oľga spozornela. Aj keď k nej sedel chrbtom, ostro cítil jej oči zabodnuté vo svojom chrbte ako dve nebezpečné dýky, čakajúce na jeho odpoveď, aby vypovedali rozsudok.

-Nie. -odvetil stručne a cítil, že Oľge sa uľavilo, aj keď vedel, že v jej ušiach jeho odpoveď neznela vôbec presvedčivo. -Som náladový, je to moje prekliatie a osud. Neviem, čo to do mňa vošlo. Fakt ma to mrzí.

-Chápem ťa. -usmiala sa krásne Ada, spokojná s jeho odpoveďou. -Je to tvoj dom a zázemie a brániš si ho proti cudzím.

-Nemusel by toľko. Veď ty predsa nie si cudzia. -ozvala sa Oľga.

Tomáš namrzene prevrátil očami. Očividne sa však k tomu nechcel vracať, inak by Oľge niečo nepríjemné odsekol. Radšej bol ticho, čo Ada v jeho prípade považovala za vrchol sebaovládania.

-Načo? -začudovala sa Ada. Oľga a Tomáš si vymenili úsmevné pohľady. Ďalej pokračoval Tomáš.

???