Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Milan Novák

Hořké mandle v čokoládě

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Hořké mandle v čokoládě

Hořké mandle v čokoládě

Milan Novák

Mn 2004

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj mujweb.cz/www/milannovak/

PRoLog: POsLedNí šAncE

Monika energicky rozepnula nejsvrchnější knoflíček na své bezmála průsvitné bílé halence a s jistou nedočkavostí okamžitě zkontrolovala, jakého efektu tím dosáhla. Po krátké úvaze uvolnila druhý, a pak ještě jeden a blůzku navíc lehce rozhalila. Dalším rychlým pohledem se ujistila, že zpod látky už mírně provokativně vykukuje krajkový lem podprsenky tak, jak si to přála, a teprve potom byla úplně spokojená. Ztemnělý pokoj ozařovalo pouze světlo svíčky, kterou v křišťálovém svícnu na svátečně prostřeném stole zapálila jen před několika málo okamžiky. Ano, přesně takhle si to představovala, přesně takhle to má vypadat, přesně takhle to má být. Viditelně upokojená se mírně zaklonila a opřela se zády o židli. Lehce si povytáhla sukni a elegantně položila nohu přes nohu. Nutno přiznat, že pohled na takové zátiší s poněkud frivolně vyhlížející dvaadvacetiletou černovlasou kráskou v prvním plánu by mohl nezúčastněnému pozorovateli snadno vyrazit dech. Právem; nic se už nedalo vylepšit, nezbývalo nic, co by bylo třeba poopravit nebo dodělat, nebylo zhola co dodat. A dokonce i Moniku by ten opojný pocit vlastní přitažlivosti, jíž si byla velmi dobře vědoma, málem ovládl a nechybělo mnoho a byla by snad i podlehla tomu sladce marnivému pokušení zavřít oči a zasnít se. Ale nešlo to. Už za malou chvíli se kouzlo docela rozplynulo; bylo nenávratně pryč.

Podmanivě a bezmála až nevkusně romantickou atmosféru toho večera, na jehož aranžmá si, mimochodem, dala tolik záležet, totiž nerušila jen samotná Kamilova nepřítomnost, ale především jeho poněkud hlučné střevní potíže, jejichž ozvuky pronikaly k Moničiným uším s neodbytným důrazem. Stavitelé umakartových bytových jader ani v nejmenším nepřáli milenecké intimitě a je nanejvýš pravděpodobné, že je ani nenapadlo na ni vůbec vzpomenout. Monika rozhodně neměla v úmyslu pátrat po tom, jestli ji takový stav věcí uráží, ponižuje nebo mrzí. Podstatný pro ni byl ten nezvratně jednoznačný fakt, že byla naštvaná; necítila se dobře, krev se jí pěnila a měla takový vztek, až jí bylo do breku. Byla dokonce tak rozrušená, že se jí do očí (pečlivě a svůdně nalíčených) začaly doopravdy drát slzy, což jednak nesnášela a jednak ji to vždycky přimělo k horečnému mrkání, což nesnášela taky. Ale hlavně - za to za všechno může zase Kamil! Jako vždycky! Nad tím rozhodně nemusela dlouze přemýšlet, to bylo nad slunce jasnější. Věci, jež vyžadovaly zdlouhavou a zevrubnou úvahu ostatně, jak jinak, nesnášela.

A při tom to byla jeho poslední, ale opravdu neodvolatelně poslední šance. Kolikátá už? Těžko říct, ale tentokrát byla zaručeně opravdu poslední ze všech posledních šancí, o nichž nikdy neměl nejmenší tušení. Monika udělala všechno naprosto důsledně "podle návodu", smíchala všechny ingredience, do nejmenšího detailu dodržela doporučenou výrobní technologii a vyloučila všechny byť jen potenciálně rušivé vlivy. Zcela logicky pak očekávala, že tento její výsledný produkt bude dokonalý. Ale k čemu to všechno je s někým jako je Kamil? S někým, kdo vždycky všechno pokazí, kdo nikdy nic neocení? Proč si, proboha, nevšimne, jak se snaží?! To by mohla konzultovat se všemi odborníky na téhle planetě a stejně by to nebylo nic platné! Ach, jo. Ksakru! Tenhle večer měl být vpravdě nádherný; nádherný a bezchybný. A on? Tohle!

Kamil se objevil ve dveřích po značně dlouhé době, s dosti otráveným výrazem ve tváři a složenými novinami pod paží (to Monika ale opravdu nesnášela). Jeho dvoudenní strniště, vrabčí hnízdo na hlavě, vytahané tričko nedbale a jen zpola zastrčené do obnošených džínů, zkrátka celý jeho žalostný zjev velmi ostře kontrastoval s Moničiným rafinovaným a pečlivě zkomponovaným půvabem. Zdálo se ale, že mu to ani v nejmenším nevadí. Podle všeho stejně myslel na něco docela jiného. Moničiny kousky mu odjakživa připadaly trapné, naivní a zpozdilé, někdy teatrální a hloupě, pateticky okázalé, jindy zase laciné a plné upatlaných vyšumělých klišé, kterým už se nedokázal ani smát. Nebyl si popravdě jistý, jestli jde tentokrát jen o další z mnoha testů jejich dávno již zchladlé lásky, obyčejnou a jako vždy dosti fádní Moničinu exhibici nebo bezduchý recept narychlo odvařený ze stránek pochybných ženských časopisů. Jako nejpravděpodobnější se mu však jevila varianta scénky sehrané podle scénáře napsaného rukou Moničiny nové osobní guru; scénáře, kterého se jeho drahá polovička patrně úzkostlivě držela v pošetilé a ubohé naději, jak mu to zase jednou pěkně nandá. Že by to snad mohla myslet upřímně, ho ve skutečnosti ani nenapadlo. Byla to ta jediná možnost, kterou si vůbec nepřipustil. Konečně, vždyť ona nikdy nedokázala vymyslet nic originálního a pravdivého, nic svého, nic, co by vypovídalo o tom, jaká skutečně je, co vlastně chce a na čem jí záleží. Nejspíš prostě proto, že to sama nikdy nevěděla, proto, že ona sama není a nikdy nebyla originál, že doopravdy nikdy nebyla a není, že existuje jen jako, předstíraně, naoko, pro efekt; že je ve své podstatě jen náhodně a veskrze chaoticky poskládanou mozaikou roztodivných špatných kopií nevalně napodobujících kýčovité kopie bezcenných předloh. I kdyby, připusťme tu krajně nepravděpodobnou, ba téměř nemožnou eventualitu, dokázala sama sebe naprosto perfektně a beze zbytku vyjádřit, nezbylo by jí, než potupně mlčet; neměla by totiž zhola co říct, uvnitř bylo podle Kamila bezedné prázdno - nuda, povrchnost, rutina.

Jakoby tahle uhozená večeře při svíčkách byla něco nového; jakoby mohla přinést něco nového; jakoby oni dva spolu mohli ještě zažít něco nového; jakoby se vůbec mohlo něco změnit. Kdepak, to všechno už tu bylo. Všechno už to známe nazpaměť. To všechno je tak nesmírně okoukané. Jistě, nemohl si nevšimnout Moničina dekoltu i mírně lascivního výrazu a pózy, ale copak pod tou halenkou může ještě objevit něco, co by už dávno neznal, copak ho může Monika ještě něčím překvapit? No dobře, možná se snažila, snad si s tím i dala nějakou práci... Ale k čemu je to dobré? Oba přece moc dobře víme, že už je to všechno jenom lež. A navíc, Kamil se měl jen za pár desítek minut sejít s Editou...

Nakonec si ale, chtě nechtě, musel přisednout ke stolu a alespoň na chvíli přijmout svou roli v té ubohé a nanejvýš prostoduché komedii. Stejně to všechno skončí v slzách a výčitkách. Jinak to ani dopadnout nemůže. S Monikou ne. Zase se doví, že všechno dělá špatně, že už ji nemiluje, že pro ni a jejich vztah nic neobětuje a že se ani nesnaží na něm pracovat. Ach jo. Je to tak nesmírně obehraná písnička. A tak strašně otravná, tak neuvěřitelně ubíjející, tak příšerně únavná. Monika už navíc zase mrká. Takže je všechno předem jasné. Nezbývá než doufat, že to bude mít rychlý průběh a budeme to mít brzy za sebou.

"Dobrý?" zeptala se Monika, když si konečně sednul naproti ní a opravdu poctivě se snažila, aby to nevyznělo kousavě nebo ironicky. "Jo. Jasně. Proč by to nemělo bejt dobrý?" zabručel trochu dotčeně Kamil a Moničin nesporný temperament se zvolna začínal bouřit všem předsevzetím. Nejenom že zase všechno zkazil, on je snad ještě uražený! "No já nevím, moc to tak neznělo, jako že je to dobrý." Tentokrát už chtěla trochu kousnout a to jako obvykle stačilo. "Nevim, proč by to nemělo bejt dobrý?!" ohradil se Kamil už mírně naštvaně. "Mně fakt uniká, vo co ti jde? Jsem v pohodě a nic mi není. Spokojená?" Ani Monika už se nedala pobízet k poněkud otevřenější rozpravě: "Samozřejmě! Jak jinak?! Já jsem naprosto dokonale spokojená! Já se snažím, já se tady dělám s celým tímhle pitomým večerem, já ti vařím tvoje oblíbený jídlo, patlám na sebe make-up, dělám se jak debil dvě hodiny s účesem, beru si kvůli tobě podvazky jako nějaká kurva a jánevimco a ty si ničeho ani nevšimneš, nic nevoceníš, seš akorát votrávenej a půl večera prosedíš na záchodě!!! Jak tě, prosim tě, vůbec mohlo napadnout, že bych byla nespokojená?!!!" "Promiň mi moje fyziologický potřeby. Moc se ti vomlouvám, už to vopravdu víckrát neudělám..." Odseknul Kamil a Monika se pomalu přestávala ovládat. Nakonec už to bylo tak jako tak všechno v háji. "Ty seš ale demagog viď?! Tady jde přece vo něco úplně jinýho!" "Aha! A vo co, prosím tě?! Můžeš mi laskavě konečně říct vo co?! Vo co ti jde?!" "Tady jde, milej Kamílku vo to, že já pro náš vztah neustále něco dělám, neustále se snažím na něm pracovat, něco vobětovat, dát ti najevo, že mi na něm záleží, což ovšem tebe ani nenapadne! Ty vidíš jenom sebe a všichni vostatní jsou ti ukradený! Ty pro nikoho na světě nehneš ani prstem! Tobě za to totiž nikdo nestojí! A nejmíň ze všech já!"

Skončilo to přesně jako vždycky; přesně jak se dalo očekávat; přesně podle plánu; přesně podle tak dlouho a pečlivě budovaného obyčeje. Z některých bludných kruhů zkrátka není cesta ven. Kamil otráveně vstal od stolu a odebral se do koupelny, kde se vysprchoval, oholil a navoněl, pak se převlékl do svého nejlepšího oblečení (světe, toč se, dokonce si natáhl i sako!) a odešel s tím, že mu šéf nařídil, aby nafotil snímky k reportáži o novém nočním osvětlení jakési památky a že svou práci musí zítra ráno odevzdat v redakci. ´Kdyby to aspoň, proboha, nedělal tak okatě! ´pomyslela si Monika a bolelo to, ´kdyby si dal aspoň trochu práce..., takhle mě ponižovat!!!" Bývala by po tom lumpovi tak ráda něco mrštila, něco těžkého, tvrdého a pokud možno rozbitného, jenže byli koneckonců v bytě jejích rodičů a případné škody na inventáři by byly nutně až příliš výmluvné. O uších sousedů už beztak přilepených na zeď ani nemluvě. Navíc si velice jasně uvědomovala, že by to nemuselo dobře dopadnout a že by to mohl být už opravdu naprostý konec, což si, ruku na srdce, zatím rozhodně nepřála. Své slzy už nedokázala umrkat a rozplakala se docela. ´Kdybych teď aspoň mohla být s Robertem... ´ a v tu chvíli se až zarazila, že už jí najednou vůbec nepřipadá tak divné, ba téměř nepatřičné nazývat Roberta jeho křestním jménem a neříkat mu s poněkud přehnaným formálním respektem a úctou "pane doktore".

I.

Začal jsem se na židli neklidně ošívat. "No dobře, to, co se mi tu snažíš říct, zní celkem logicky a nejspíš na tom i něco bude. Ale jak si s tím mám poradit? Co s tím mám dělat? " zeptal jsem se poněkud nervózně. Stáňa se ještě trochu víc zachmuřila a chvilku jakoby přemýšlela, co říct (a možná taky jak). "No, víš, popravdě řečeno, s tímhle tvým problémem toho asi moc nezmůžeme. Některý věci prostě nejsou všem lidem daný a s tím zkrátka nic nenaděláš. Samozřejmě, že se to dá trochu vylepšit nácvikem, ale sám už víš, jaká je to pekelná dřina a ve tvým případě bych si vůbec nebyla jistá, a to ti říkám úplně narovinu, že by výsledek odpovídal vynaloženýmu úsilí. Můžeme dál pokračovat v terapii a vyzkoušet ještě pár novejch věcí, ale asi se shodnem na tom, že to v podstatě nemá moc cenu. Ani psychologie zkrátka není, bohužel, všemocná..."

Ve stručnosti mě tak seznámila, sice účastně, ale naprosto bez okolků s mojí anamnézou, diagnózou i prognózou současně. Nemohl jsem se ubránit, abych zklamaně nesklopil pohled. Zvolna jsem propadal pesimismu. Zdálo se, že i ta nejposlednější šance z posledních je nenávratně pryč a že mi nakonec doopravdy zbyde už jen ten špagát. Začínal jsem přemýšlet o tom, jestli budu moct sám sobě vystavit úmrtní list.

Stáňa se tím ale nedala ani v nejmenším zneklidnit a naprosto pevně, vyrovnaně, dokonce bezmála povzbudivě pokračovala: "Hele, neber to zase tak tragicky. Každej z nás má něco a každá situace se dá řešit. My jsme až doteď hledali cestu, jak hasit ty tvý požáry, když už hořela i stodola se stohem. A to evidentně k ničemu nevede. Musíme to prostě zkusit jinak." Visel jsem jí na rtech a jen těžko skrýval svou netrpělivost. "No tak už mě nenapínej. Co teda navrhuješ? " Stáňa byla přesvědčená - a výraz jejího obličeje to jen potvrzoval-, že na to konečně přišla; už má to nejlepší možné řešení, o tom nebylo pochyb. A když si je tím jistá Stáňa, tak to tak taky bude. Ona totiž nikdy nemluví do větru. "Tak podívej. Místo toho, abysme tě pořád znova a znova tahali z maléru, zkusíme to zařídit tak, aby ses do těch průšvihů vůbec nedostával; aby tě to do nich tak neodolatelně netáhlo. Rozumíš? Prostě ti zkusíme vzít sirky z rukou anebo, přesněji řečeno, vyměníme je za takový, který budou trochu hůř chytat; minimálně ti neblafnou v ruce jen tak samy od sebe. A tak získáš na sebou jistou, a já věřím, že dost značnou kontrolu."

Svou poslední větu nechala náležitě doznít. Její efekt byl ale už i tak dost působivý. Visela neurčitě a naléhavě ve vzduchu a já nevěděl, co s ní. ´Vzít z rukou sirky? Vyměnit je za jiný? Co tím sakra myslí? ´ přemýšlel jsem usilovně, ´má to být nějaký nový druh terapie, nějaký prášky nebo co? ´ Nevím přesně proč, ale začínalo mě nepříjemně mrazit. Cítil jsem se pořád naprosto zmatený a už jsem se ani nepokoušel to skrývat. "Já vím, že to pro tebe asi nebude jednoduchý, budeš se s tím muset nejspíš nějakej čas vyrovnávat. Ale já ti s tím pochopitelně ráda pomůžu," navázala konečně Stáňa, když viděla, že začínám tonout v rozpacích, nejistotě a neblahých předtuchách. V té chvíli už mě něžně držela za ruku a tón jejího hlasu ztratil na věcnosti. Zněl teď měkkou konejšivou melodií soucitu a pochopení. Za to zcela nechápavý pohled upřený do prázdna dokonale odrážel stav mého ducha. Bylo jasné, že se mi snaží něco důležitého naznačit (ale co?), že se mě snaží připravit na nějaký přímý a nepochybně dosti tvrdý úder (ale, proboha, na jaký?) a že se pokouší jeho drtivý dopad všemi dostupnými prostředky nějak zmírnit.

Stániny oči ještě víc zvážněly, skoro posmutněly. Vzala mi teď už obě ruce do svých dlaní, mírně se ke mně naklonila a velmi tlumeným hlasem téměř zašeptala: "Když to vezmeš racionálně, nebude to zase tak zlý, jak to snad na první pohled může vypadat... jde v podstatě jenom o zvyk... a překonání pár pitomejch předsudků..., i když hluboko zažranejch. Tahle léčba..., je snad trochu invazivnější, ale já si opravdu myslím..., ... že je to jediná možnost..., a hlavně ti to zaručeně pomůže! ... mluvila jsem o tom i s panem profesorem..., ... on si to myslí taky ... - - - podívej, jak moc si přeješ... mít... někdy v budoucnosti..., ehmm ... vlastní děti? "

II.

"Krám jeden blbej, pitomej! " zařval jsem z plnejch plic, praštil vší silou do volantu a vystřelil ven. Prásknul jsem za sebou dveřma, div nevylítlo sklo a pro jistotu ještě vztekle kopnul do přední gumy. Zvednul jsem víko motoru a čuměl dovnitř jak husa do flašky. Kdybych tomu aspoň trochu rozuměl, do háje! Dyť já ani nepoznám, co se vlastně podělalo! Nezbejvalo mi, než doufat, že vodněkud bude čouhat nějaká hadička, co se uvolnila, nebo drátek nebo že se přetrh klínověj řemen. Jestli je to něco jinýho, jsem v pytli. Bylo to něco jinýho!

Stál jsem bezradně vedle vobstarožní bleděmodrý a všemožně záplatovaný Volhy, který se Zdeňkem z legrace řikáme Císařovna, a zoufale se snažil stopnout někoho, kdo by mi moh píchnout. Trvalo to skoro hodinu, než někdo zastavil! A to jsem nezůstal viset někde na vopuštěný polní cestě, ale v Praze, na Vinohradský a ke všemu v pátek vodpoledne. Lidi jsou kurvy!

Chlápek, co se jedinej nade mnou slitoval, byl, bohužel, asi stejnej machr přes auta jako já. Chvíli zachmuřeně civěl do motoru, pak pokrčil ramenama, zakroutil hlavou a řek, že to bude nejspíš ve svíčkách nebo v baterce, když mi to prej ani nestartuje, a chystal se kvapem zmizet. V poslední chvíli jsem ho ještě vodchyt, a když už seděl zpátky ve svým bouráku, s tim nejnaléhavějšim a nejzoufalejšim výrazem ve tváři, jakýho jsem byl v tý chvíli schopnej, přemluvil, aby mě vodtáhnul někam do servisu.

Tou dobou už mi bylo jasný, že mám průser jak mraky, protože na domluvenýho spycha přijedu pozdě, a to vo dost. Před každou takovouhle akcí jsme se scházeli u Zdeňka doma, protože jeho byt na Žižkově byl nejblíž u pomyslnýho průsečíku spojnic našich obydlí a zaměstnání. Já jel z domova, ze Strašnic, Pavel s Luckou, naši z padesáti procent zamilovaný novomanželé, z Vinohrad, ti to maj co by kamenem, moje Monika maká v Karlíně a jenom Zdeňkova holka, Jolana, musela cestovat až z Kobylis. No a Zdeňkovi stačilo seběhnout se schodů. Žižkov byl teda jasně nejlepší. Jenže ať už byl, nebo nebyl nejlepší, mě to bylo houby platný. Já potřeboval servis. A to fofrem.

Ten vochotnej strejda mě nakonec vyklopil u takový divný zchátralý boudy na Krejcárku, že se tam na to prej určitě mrknou. Moc to tam sice nevypadalo, ale co jsem moh dělat? Vybírat jsem si teda vopravdu nemoh. Potřeboval jsem, aby někdo ten zparchantělej vrak zatraceně rychle zprovoznil. Asi pět minut jsem bušil na vrata jak idiot, protože zvonek nefungoval, až na mě vylít nějakej dědek, asi místní vrátnej, jestli jsem se prej nezbláznil. Tak jsem ho sprdnul na dvě doby, že jim nejde zvonek a že se asi musim nějak dostat dovnitř, ne?! Ten děda si zaťukal na čelo a řek mi, že jsem asi fakt úplně blbej, protože je votevřeno. Ty dveře se prostě jenom votvíraj vod sebe, a ne k sobě. No bóže, to je toho!

Pak mě konečně vodved k baculatýmu a skoro plešatýmu chlápkovi v neuvěřitelně zasviněnejch montérkách, co tvrdil, že je přejímací technik. Všechno jsem mu vyklopil a navrch strčil dvě kila, abych mu zdůraznil, že je moje situace fakticky akutní. A von teda že jo, že se na to mrkne. Když vodklopil víko motoru jako já a taky tam jako já nic nenašel, bylo jeho bezradný kroucení hlavou balzámem na moje pošramocený ego. Pak mi řek, abych zkusil nastartovat. Pak zase že mám vylézt a že to zkusí sám. Za chvíli byl venku a se širokým úsměvem mi voznámil, že to auto zaručeně nepojede, dokuď do něj nenaleju aspoň kapku benzínu. Moje ego bylo v hajzlu! Kopnul jsem zas vzteky do gumy, zařval jsem něco hodně sprostýho a vodpliv si zlostí. Nejradši bych se neviděl! Ten vrátnej měl nejspíš pravdu, jsem asi fakt úplně blbej!

Prohlídka mě stála další tři stovky a ještě jednu stovku jsem vyvalil za půllitr benzínu, kterej mi ten tlustej vševěd vycucnul ze svýho fára. K pumpě jsem dojel rozpálenej doběla. Ke vší tý smůle a mojí blbosti jsem se coural krokem v koloně vod Ohrady až k ústředně, a pak taky vod ústředny skoro až na Olšaňák.

"Kde se flákáš tak dlouho?! Víš, kolik je hodin?! " pustila se do mě Lucina, jakmile si byla jistá, že ji už vopravdu nemůžu přeslechnout. Pavel se k ní hned překotně přidal, nejspíš aby si ji kdovíproč udobřil (anebo možná preventivně, pro jistotu, aby si to u ní nerozházel). Co se vzali, nějak jim to neklape a jsou v jednom kuse v sobě. Pavel se pak před ní permanentně plazí, ponižuje a podlejzá, ale je mu to stejně kničemu. "Ty vole, hodinu a půl! Kde chrápeš?! " Jo, jo, dávno už to není ten starej Pavel, se kterým jsme to táhli vod gymplu a kterej sice vždycky trochu krotil naši..., no, řekněme nevázanost, ale nikdy žádnou srandu nezkazil a pro každou špatnost byl všema deseti. Moničiny nádherný havraní vlasy se zlověstně leskly ve slunci. Už jsem se skoro chtěl začít vomlouvat, když mě seřvala i vona: "Ty seš úplně nemožnej! Jednou, aspoň jednou kdybys někam přišel včas. Byli sme snad jasně domluvený. Měls přijet ve dvě. Teď je půl štvrtý. Nezdá se ti, že mezi druhou a půl štvrtou je dost podstatnej rozdíl?! Možná by sis moh už konečně uvědomit, že na světě nejseš sám, Kamílku, to by se nám všem moc ulevilo! " Jolana se na mě dívala sice nenávistně, ale se zaťatejma zubama mlčela. Zdeněk jí zřejmě dost důrazně naznačil, ať nevopruzuje, a tak si to musela ventilovat aspoň tim smrtícim pohledem. A Zdeněk? Zdeněk je formát.

A kamarád! Faktickej, světovej kámoš. Smál se tomu všemu na celou hubu a řek jenom: "Čau, vole. Tak nakládáme a frčíme, ne? " A jelo se.

Atmosféra v tom prokletym autě, který má jen tu jednu jedinou výhodu, že se nás do něj poskládá všech šest, byla dost hustá. Monika se mnou demonstrativně nemluvila, Lucie s Pavlem byli už zase v sobě ("To máš teda skvělýho kamaráda! Nechá nás tu stát jako idioty!" "Ale já za to přece nemůžu, lásko moje, já jsem přece stejně naštvanej jako ty. Já ti to nějak vynahradím, slibuju." "Nekecej, seš stejnej parchant jako von! Všichni jste stejný...") a Jolana s vypětim všech sil mlčela, jak jí zřejmě Zdeněk nařídil. Navíc ji evidentně nakrklo, že si sám sednul dopředu ke mně, zatímco vona musela dřepět vzadu a mačkat se tam s vostatníma. Konečně ze stejnýho důvodu byla uražená i Monča. Všichni svorně a kolektivně, s vyjímkou Zděňka, protože to je fakt kámoš, pak byli naštvaný na mě. Sice jsem jim to všechno vysvětlil, řek jsem jim, co se stalo úplně podle pravdy (jen ten benzín jsem nahradil "blíže nespecifikovanou závadou v palivovým systému"), ale nikdo mi evidentně nevěřil (teda zase až na jednoho, kterýmu to bylo naprosto ukradený).

Přitom nevím, co jim to vlezlo na mozky. No tak přijedeme na chajdu vo půldruhý hodinky pozdějc. A co? To si kvůli tomu budeme kazit celej víkend? To je snad přece blbost, ne? Něco v tom smyslu jsem se pokusil všem přítomnejm naznačit, ale to jsem neměl dělat. Pustili se do mě jako sršání. Zdeněk se tomu docela srdečně chechtal a mě napadlo, že se už po dvacítce vlastně chováme úplně stejně jako naši rodiče. Ze života se pomalu stal zvyk, láska zevšedněla a zešedla a všechna naše energie, zápal, nadšení i nadhled se nenávratně rozpuštěj v malichernostech... Copak si, sakra, nevzpomínáte, že to ještě vůbec není tak dávno, co jsme tak strašně chtěli všechno dělat úplně jinak?! Asi ne. Ten víkend asi nakonec vážně nebyl dobrej nápad.

III.

Sám nevím, jak dlouho už tady takhle sedím. Určitě pár hodin. Úplně jsem ztratil pojem vo čase. Pořád se nic neděje. Vůbec nic. A kdo ví, co bude dál. Jenom sedím a čekám. A mám strach. Hrozně se bojím; třesou se mi ruce. Sedět na místě a čekat na něco, když člověk ani netuší na co vlastně, nemoct cokoliv udělat, to je snad vůbec ta nejhorší věc na světě. Snažím se nemyslet. Ale copak to jde?! Snažím se nějak zaměstnat, ale copak můžu?! Dávno už mě přestalo bavit čumět do popraskaný, votlučený, zašlý zdi a navíc mě začaly pěkně bolet voči vod tý pitomý zářivky, co neustále bliká u stropu. Leze mi to na nervy. Jenže když ty bolavý voči zavřu a předstírám spánek, z ničeho nic se přede mnou vobjevujou věci, ze kterejch mám husí kůži a hlavou se mi okamžitě začnou honit myšlenky, který mě děsej. Panebože, jak jsme to jenom mohli nechat dojít tak daleko?! Jak se mám s tím vším vyrovnat?! Je toho trochu moc najednou. Nejdřív to s Monikou, pak Pavel - a hlavně Pavel, doprčic práce - Edita, Zdeněk a nakonec ta zatracená mrcha Zuzanka... A ze mě je teď násilník; dost možná i kriminálník. Nejspíš mi budou chtít přišít pokus vo vraždu! Ten šišlavej idiot je všeho schopnej! Můj život je v háji, moje budoucnost, všichni, na kterejch mi záleželo, všechno, úplně všechno je v prdeli! To přece nemůže bejt pravda, to přece nejsem já! To musí bejt nějakej strašnej vomyl nebo příšernej sen, nějaká zatracená noční můra, ze který se každou chvíli probudím.

Bojím se, jsem k smrti vyděšenej. A zatím slyším, jak se vedle místní policajti docela v klidu bavěj vo holkách, hádaj se, kdo půjde uvařit kafe, vedou zasvěcený hovory vo tom, jak letos dopadne liga a dokonce se i nahlas smějou. Nemůžu si pomoct, ale mě to v týhle situaci připadá prostě nepochopitelný, neuvěřitelně absurdní, absolutně pomýlený, pomatený, na hlavu postavený! Ježíšikriste!!! Jakoby se nic nestalo! Jako by se vůbec nic z toho všeho nestalo! A já tady zatím dřepím, celej se strachy třesu a pořád jenom čekám. Čekám a klepu se, kolik let můžu nakonec vyfasovat, co se mnou vůbec bude... Tohle přece, kurva, není žádná legrace! Vždyť já můžu jít vážně do kriminálu! Já! Lidi jako já přece do basy nechoděj!

Ne, to mi prostě hlava nebere! Ty kreténi jsou snad úplně mimo! Anebo já...

IV.

Být lékařem, to zdaleka není jen práce nebo zaměstnání, není to ani řemeslo či povolání. Je to v pravém smyslu slova poslání, je to životní filozofie, víra ve smysl pomoci trpícím, slabým a nemohoucím, víra, že každý člověk má svou důstojnost a že bolest, kterou musí projít, ho jí nikterak nezbavuje. Pro mě, a to mi věřte, nejsou tahle slova jen tisíckrát obehranými frázemi ani prázdnými klišé, nebiji se tady do prsou za nějaké abstraktní ideály vyčtené z knih o Albertu Schweizerovi. Já to myslím opravdu vážně a nic mi v téhle záležitosti není více cizí než okázalá gesta a patetické řeči. Mám k tomu naprosto konkrétní, hmatatelné a velmi hluboké osobní důvody. Kdykoli si oblékám bílý plášť, kdykoli se dívám do tváře člověka, který potřebuje mou pomoc nebo alespoň útěchu, kdykoli odcházím domů a přemýšlím o všech těch lidech, kteří museli zůstat za zdmi naší nemocnice a zoufale věří, že snad někdy bude líp, vybaví se mi bledá, strhaná a bolestně vyděšená tvář mého dědečka.

Když jsem byl malý, trávil jsem každý rok část léta u dědečka a babičky na chaloupce nedaleko Chocně. Vlastně to nebyl můj opravdový dědeček a pravá babička, byli to prastrýček s pratetičkou. Ale kdo by se tím zabýval? Pro mě i pro všechny ostatní byli dědečkem a babičkou a léto u nich bylo docela jiné než to pražské; bylo daleko voňavější, mnohem víc plné nejrůznějších chutí, zvuků a představ.

Babička umřela potichoučku v autobusu na zástavu srdce, když se vracela od své sestry z Chocně. Že umřela zjistil řidič až na konečné v Pardubicích, když se snažil babičku z vozu vyhnat a ona pořád ne a ne vystoupit. Autobusáka to tak rozezlilo, že s ní začal třást a lomcovat, až konečně zjistil, že babička nežije.

V.

VI.