Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Julius Zeyer

Ctirad

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Ctirad Julius Zeyer

I.

Když slunce za mlhavé hradby hor jak zmírající vítěz zapadlo, a na východě z fialových par štít stříbrný se luny vynořil, když snivý soumrak z lesů úkrytu v kraj širý vznášel se, předchůdce hvězd, tu odvrátil kmet Dobrovoj svůj zrak od dřímajících luhů s povzdechem.

Byl dlouho, dlouho dumal. Minulost se duši jeho zjevila co sen, sen blahý, zlatých upomínek pln.

Tím chmurnější se zdála přítomnost, svět hrozil utonouti v víru běd.

Dnes zalétla na bílý kmetův dvůr zvěst děsivá o děvách bojovných, o velkých činech Vlasty vítězné.

Jak mřelo srdce jeho lítostí, když uslyšel, jak stolec Přemyslův, tak mocný kdys, se chvěl, když uslyšel, jak ruka smělá, zbojná, vražedná se proti Vyšehradu zvedala, by Libušino zlaté sídlo v rum a v popel obrátila rouhavě.

A ruce jeho byly bez síly,

a slza byla vše, co skytnout moh´, když Přemysl, kdys věrný jeho druh, jej volal na pomoc v svém neštěstí.

Zahalil tvář a vzdychl z hluboka.

Tu zašeptal mu v srdci tichý hlas: "A chrabrý Ctirad, syn tvůj přemilý?"

Kmet sebou trh´ jak hrotem dotknutý.

"Ne, bozi, ne!" zaúpěl polekán, a jak by vyčítavým pohledům těch zlatookých hvězd uniknout chtěl, jež tiše scházely se na nebi, odkvapil rychle s věže cimbuří a spěchal v krásně vystavenou síň, síň z dubů ozdobenou řezbami.

Tam potkal v plné zbroji Ctirada.

"Co znamená ta zbroj, Ctirade můj?"

tak chvějícím se hlasem zvolá kmet, "což vloudil vrah se za šera v můj dům, neb táhne nepřítel na bílý dvůr, by spálil jej a stáda odehnal?"

A chrabrý Ctirad takto odpoví: "Vrah nevloudil se za šera v tvůj dům, netáhne nepřítel na bílý dvůr, však Děvín zvedá hrdě témě své naproti Vyšehradu zlatému,

a bohatýry kácí Vlastin meč, jak kosa květnou trávu v podletí!"

"Stůj!" velí kmet a brání rekovi, by dále šel; pak nutí jej, by sed´

na kůži medvědí, jež pokrývá dvě křesla u krbu, kde Praboha a Báby zlaté modly velebné

se na posvátném místě šerem skví.

Zrak kmetův těkal dlouho po stěnách, kde světlo louče stíny plašilo, kde lebky turů, losů, medvědů se čmoudem šklebily jak příšery, pak vrátil se na Ctiradovu tvář, a otec takto k synu promluvil: "Ó, synu můj, než kvapná noha tvá práh překročí, pod kterým skřítkové a bůžci ochranní mé rodiny

a duše milých předků klidně dlí, slyš dřív, co říci káže povinnost, a jednej pak, jak srdce povelí ...

Když ještě přebývala mohutnost a jará síla reka v údech mých, tak vetchých teď, tu jednou stalo se, že lovem unaven jsem usínal na místě tom, kde právě sedíme.

Tu buší rány jako hromové

na vrata dvorce; spěchám otevřít -

Pod nočním nebem, hvězdně kmitavým, zřím Truta bohatýra slavného.

O modrý štít svůj opřen, v ruce mlat, kol beder tmavou řízu, stál jak dub, na bílou, nahou hruď mu padaly jak hadi temné vlasy spletené, a v pravém uchu hořel drahokam mu zeleně jak lesem poledne.

Ten drahokam byl darem Kašiným, byl odměnou za vzácnou bylinu, jíž Trut jí vydobyl v těch krajinách, kde světu konec jest. Tam siná mha po černých, zmrzlých táhne bažinách, lid měnivá se v šeré vlky tam a těká nocí, strašně vyjící, a hlídá stříbrný ten čarokvět, jenž z modrých sněhů pučí při luně.

Tu bylinu přinesl Kaši Trut, a odměnou ten byl mu drahokam. -

"Ó, Trute můj!" tak zvolám radostně, "buď vítán v bílém dvorci otců mých!"

Trut nehne sebou, hlasem hlubokým, jak potoka když padá v bezedno, tak odpoví na moje vítání:

"Mlat vezmi svůj a štít a se mnou pojď!"

Já šel, a Trut mne vedl mnohý den a mnohou noc přes řeky, slatiny, skrz lesy umrzlé a pustiny

do lůna čnících Krakonošských hor.

Noc byla mrákotná jak Morana, když v hlubokou jsme vešli v kotlinu, však s nejvyššího štítu strmých hor cos šlehalo jak požár obrovský, až sněhy rudě zářily co krev.

"Jsme u cíle!" teď ke mně pravil Trut, "na štítu hory zuří lítá saň, já proto přišel, bych ji zahubil."

Pak vyňal z ucha Kašin drahokam, jenž zeleně jak lesem poledne mu v náušnici hořel jiskrně.

"Zde vezmi," pravil, "budeš strážcem mým.

Cokoli uzříš, druhu, necouvej.

Ten lepokam zabrání příšerám, by v sněhu po šlápějích kroků mých se neploužily za mnou po stezce, a sani nepomohly proti mně."

Já konal vše, jak Trut mi přikázal: když měsíc náhle pronik´ černou noc, tu pozvedl jsem k němu lepokam, a dlouhý paprsek, jak zlatý šíp pad´ na okraj a prošel hranolem a chvěl se zelenavě přes cestu.

Teď zahvizd´ vítr ostře, zaskučel, a příšery se hnaly se všech stran.

Mně vlasy ježily se na hlavě, však srdce moje nezachvělo se.

Jak šeří vlci, zimou zmoření, tak hnaly příšery teď útokem na cestu skalnatou, kde hluboká se kroků stopa v sněhu modrala.

II.

III.

IV.