Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Harriet Elisabeth Beecher-Stoweová

Chaloupka strýčka Toma

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Chaloupka strýčka Toma

Harriet Elisabeth Beecher-Stoweová

1 KAPITOLA PRVNÍ,

v níž se čtenář seznámí s jedním lidumilným člověkem

Sychravý únorový den se schyloval k podvečeru, když v obci P. ve státě Kentucky seděli u vína dva pánové. Byli sami v pěkně zařízeném salóně, který byl zároveň i jídelnou; v pokoji nebylo služebnictva a oba pánové, židle přitaženy blízko k sobě, zřejmě přetřásali nějakou velmi vážnou otázku.

Z pohodlnosti jsme až doposud mluvili o dvou "pánech". Ale kriticky vzato a přesně řečeno, jeden z nich pod toto označení zjevně nespadal. Byl to pomenší zavalitý člověk s hrubými všedními rysy a s oním osobivě holedbavým chováním, jaké cejchuje nízkého tvora, který se bezohledně snaží prodrat ve světě výš. Byl přehnaně nafintěný. Měl na sobě křiklavě strakatou vestu a na krku modrý šátek, pestře posetý žlutými puntíky a uvázaný, zcela ve shodě s celkovým vzezřením, na hejskovský uzel. Velké a hrubé ruce mu bohatě zdobily prsteny a od hodinek se mu táhl těžký zlatý řetěz. Na tom se houpal střapec obrovských, náramně pestrobarevných přívěsků, s nimiž si v zápalu řeči se zřejmým uspokojením chlubně pohrával a pocinkával. Jeho mluva byla v nenuceném rozporu s Murrayovou gramatikou a co chvíli ji přikrášloval rozmanitými sprostými výrazy. Ani snaha podat líčení co možná věrně nás nepřiměje k tomu, abychom je tu citovali doslovně.

Jeho společník, pan Shelby, měl však vzhled uhlazeného člověka a zařízení domu i celkové ovzduší domácnosti svědčily o dobrých, ba dokonce blahobytných poměrech. Jak jsme uvedli již dříve, oba mužové byli pohříženi do vážné rozmluvy.

"Tak bych tedy tu věc vyřídil já," řekl pan Shelby.

"Takhle já kšeftovat nemůžu - rozhodně nemůžu, pane Shelby," odpověděl druhý muž, pozvedl sklenici vína a prohlížel si ji proti světlu.

"Ale Haley, vždyť Tom je bezesporu mimořádný chlapík. Za tu cenu se vyplatí opravdu každému - je spolehlivý, poctivý a schopný. Vede mi celou farmu tak, že všechno běží jako na drátku."

"Vy myslíte ,poctivý' podle negerského měřítka," prohodil Haley a nalil si sklenku pálenky.

"Ne, ne, myslím to doopravdy. Tom je dobrý, spolehlivý, rozumný a zbožný člověk. Přijal křest před čtyřmi roky na jednom misijním shromáždění pod širým nebem a domnívám se, že přijal víru opravdově. Od té doby jsem mu s důvěrou svěřoval všechno, co mám - peníze, dům, koně -, a nechával jsem ho volně chodit po obchůzkách po celém kraji. A vždycky jsem se přesvědčil, že je ve všem všudy věrný a řádný člověk."

"Jsou lidé, že nevěří, že by se na světě našel zbožný negr," řekl Haley a rozmáchl se velkolepě rukou, "ale já ano. Hned zrovna v tom posledním houfu, co jsem vezl do Orleansu, jsem měl jednoho. Člověk se namouvěru cítil, jako by byl na nějaké té pobožnosti, když slyšel toho tvora se modlit. Byl docela mírný a tichý a taky mi vynesl slušné peníze. Já ho totiž koupil za babku od jednoho člověka, co musel rozprodat čeleď, a tak jsem na něm vydělal šest stovek. Baže, nábožnost považuju u negra za vlastnost náramně cennou, když je ovšem upřímná, a nejenom naoko."

"Nu, jestli je už někdo upřímně zbožný, pak to je Tom," odpověděl druhý muž. "Podívejte. Loni na podzim jsem ho pustil samotného do Cincinnati, aby mi tam něco vyřídil a přinesl mi zpátky domů pět set dolarů. ,Tome,' povídám mu, ,věřím ti, protože tě považuju za křesťana - vím, že nedokážeš bližního ošidit.' A Tom se taky opravdu vrátil - já věděl, že se vrátí. Jak jsem slyšel, několik ničemů ho navádělo: ,Proč nezahneš do Kanady, Tome?' - ,Kdepak, pán mi důvěřuje a tohle mu udělat nemůžu!' - Lidé mi to donesli. Musím přiznat, že se s Tomem loučím nerad. Měl byste ho přijmout na úhradu celé té dlužné částky. A kdybyste měl vůbec nějaké svědomí, Haley, taky byste to udělal."

"Hm, mám akorát tolik svědomí, kolik si ho může praktický obchodník dovolit - jen krapítek, víme, abych se měl tak říkajíc při čem zapřísahat," odpověděl otrokář žertovně. "A jsem taky ochotný udělat cokoli v mezích rozumné možnosti, jen abych vyhověl přátelům - ale víte, tohle je na člověka trošku přesmoc - trošku přesmoc."

Otrokář si rozjímavě vzdychl a nalil si další sklenku vína.

"Nu tak, Haley, jak si tedy ten obchod představujete?" zeptal se pan Shelby po chvíli trapného ticha.

"No, nemáte nějakého chlapce nebo děvče, abyste ho přihodil nádavkem k Tomovi?"

"Hm - žádného, bez kterého bych se mohl lehce obejít. Abych řekl pravdu, jenom krajní tíseň mě dohání, že jsem vůbec s nějakým prodejem svolný. Nerad se rozcházím s kýmkoli ze své čeledi, to je fakt."

Vtom se otevřely dveře a do místnosti vklouzl klučina, čtyřletý nebo pětiletý světlý mulat. Na jeho vzhledu bylo něco podivuhodně půvabného a přitažlivého.

Černé vlásky, jemné jako hedvábné chmýří, mu lesklými kučerami věnčily kulatou tvářičku s důlky, a jak zvědavě nakukoval do pokoje, zpod hustých černých řas hleděly velké tmavé oči, plné žáru i něhy. Veselé, pečlivě ušité a vkusně zdobené šatičky z červenožlutě kostkované látky jen ještě dávaly vyniknout jeho snědé a svěží osobité kráse. A určitý směšný výraz sebejistoty, promíšený trochou stydlivosti, divákovi prozrazoval, že pro chlapce není nic neobvyklého, jestliže se s ním jeho pán mazlí a všímá si ho.

"Tu máš, Krákorko!" zvolal pan Shelby, hvízdl a hodil mu sušený hrozníček. "Chyť si to, nu!"

Klučina se rozběhl a pelášil ze všech dětských sil pro mlsek. Jeho pán se zatím smál.

"Pojd sem, Krákorko," řekl.

Dítě k němu přistoupilo a jeho pán je pohladil po kučeravé hlavičce a pošimral je pod bradou.

"A teď ukaž tomuhle pánovi, Krákorko, jak dovedeš tancovat a zpívat."

Klučina zanotoval zvučným a čistým hláskem jednu z divokých, roztodivných písní, mezi černochy běžných, a doprovázel svůj zpěv mnoha směšnými pohyby rukou a nohou i celého těla, to vše přesně v rytmu s melodií.

"Výborně!" pochválil ho Haley a hodil mu čtvrtku pomeranče.

"A teď nám ukaž, Krákorko, jak chodí starý strýc Cudjoe, když ho drží revma," pravil jeho pán.

V mžiku se ohebné údy dítěte zkřivily a vypadaly jako zmrzačelé a chromé. Nahrbilo záda a s pánovou holí v ručce se belhalo po pokoji. Dětskou tvářičku mělo staženou do žalostných vrásek a plivalo napravo nalevo, jak napodobovalo starce. Oba mužové se bouřlivě rozesmáli.

"A teď nám ukaž, Krákorko," vyzval ho jeho pán, "jak starý kazatel Robbins předzpěvuje žalmy."

Klučina protáhl buclatý obličejíček do úžasné délky a s neochvějnou vážností začal nosovým hlasem tahavě prozpěvovat jakousi velebnou žalmovou melodii.

"Sláva, výborně! To je přece klouček!" zvolal Haley. "Z toho chlapíčka něco bude, na to vsadím krk. Něco vám povím," pokračoval a pleskl znenadání panu Shelbymu na rameno, "přihoďte toho klučinu jako přívažek, a já si s vámi plácnu - baže, plácnu. No, co říkáte, nevyřešila by se takhle celá ta věc nejspravedlivěji?"

V tom okamžiku se polehounku otevřely dveře a do pokoje vstoupila mladá kvadronka, zřejmě asi pětadvacetiletá.

Stačil jediný pohled z dítěte na ni, aby v ní člověk ihned poznal jeho matku.

Měla tytéž ohnivé, hluboké tmavé oči s dlouhými řasami a tytéž kučeravé, hedvábné černé vlasy. Hněď její pleti přecházela na lících v znatelný ruměnec. Ten ještě potemněl, když si všimla cizincova pohledu, s drzým a neskrývaným obdivem na ni upřeného. Nad pomyšlení vkusné šaty jí padly jako ulité a plně uplatňovaly ladnost její urostlé postavy. Jemně modelované ruce a útlé nohy a kotníky byly vnější znaky půvabu, které neušly bystrému oku otrokáře, zvyklému jediným pohledem odhadnout přednosti pěkného kusu ženského zboží.

"Copak, Elizo?" zeptal se její pán, když se zastavila a rozpačitě se na něho zadívala.

"Odpusťte prosím, pane, hledám Harryho."

Klučina se k ní rozběhl a ukazoval jí svou kořist, sesbíranou do vyhrnuté sukýnky.

"Tak si ho tedy odveď," řekl pan Shelby a žena vzala dítě do náruče a kvapně odešla.

"Šlaka!" ulevil si handlíř a obrátil se k němu pln obdivu. "Tohle je kousek, namouvěru! Na téhle ženské byste mohl v Orleansu od hodiny vydělat jmění. Na vlastní oči jsem tam už viděl vysázet na dlaň přes tisíc dolarů za ženské ani o chlup hezčí než tahle."

"Nechci na ní vydělávat žádné jmění," odpověděl pan Shelby stroze, a aby zavedl hovor na jinou kolej, odzátkoval další láhev vína a zeptal se svého společníka, co o tom víně soudí.

"Kapitální, pane - prima, primisima!" odpověděl handlíř. Potom se otočil, poplácal důvěrně pana Shelbyho po rameni a dodal: "No tak, jaký uděláme kšeft s tou ženskou? Kolik mám nabídnout? Kolik za ni chcete?"

"Ne, pane Haley, ta není na prodej," odmítl pan Shelby. "Moje žena by ji nedala, ani kdybyste ji vyvážil zlatem."

"Bodejť, bodejť, ženské mluví vždycky takhle, protože nedovedou vůbec počítat. Jen jim ukažte, kolik hodinek, pštrosích per a cetek se za živou váhu ve zlatě dá pořídit, a hned vypadá věc jinak."

"Povídám vám, Haley, o tomhle se vůbec nedá mluvit. Říkám ,ne' a ,ne' také myslím," odpověděl Shelby rozhodně.

"Ale tak mi teda necháte tohoto chlapce, že?" zeptal se handlíř. "Musíte uznat, že vám za něj nabízím moc slušnou cenu."

"Pro všechno na světě, nač vůbec to dítě chcete, prosím vás?" podivil se Shelby.

"Ale mám jednoho známého a ten se hodlá zavést právě v téhle branži našeho fochu - chce kupovat hezké chlapce a pěstovat je pro trh. Čistě jenom vybrané kousky - a prodávat je za sluhy a tak podobně boháčům, co si můžou dovolit slušně klopit za hezounky. Když v těchhle panských domech je takový nějaký opravdu pohledný chlapec, aby otvíral dveře, nosil na stůl a celkově posluhoval, to úžasně zvýší dojem. Za ty se trží hodně - a tenhle váš dareba je takový legrační ptáček zpěváček, že se zrovna náramně hodí."

"Raději bych ho neprodal," pravil pan Shelby zamyšleně. "Pravda je, pane, že jsem lidumilný člověk, a odtrhnout toho chlapce od matky, to se mi příčí, pane."

"Hm, jistě? - No bodejť, takové nějaké tedy máte důvody. Úplně vás chápu. Někdy je s ženskými ukrutně těžké pořízení. Sám to jejich vřískání a ječení vůbec nesnáším. Je to ukrutně protivné. Ale když dělám takový kšeft já, pane, tak se tomu obyčejně vyhnu. No, co kdybyste tu mladou poslal pryč, tak na den, nebo třeba na týden? Pak se to odbude v tichosti, všechno bude pod pokličkou, dřív než se vrátí domů. Vaše paní by jí mohla strčit nějaké oryngle nebo nové šaty nebo nějaký jiný podobný krám, aby ji uchlácholila."

"Tak by to bohužel asi nešlo."

"Proboha, co vás nemá, šlo! Tihle tvorové nejsou jako bílí lidé, to přece víte, ledaco snesou, jen to vzít šikovně do ruky. Tvrdí se sice," pokračoval Haley a naladil obličej do výrazu upřímnosti a důvěrnosti, "že tenhle druh obchodu zatvrzuje člověku srdce, ale já to jaktěživo nepozoroval. Jisté je, že jsem nikdy nedokázal jednat tak, jak si v našem fochu vedou někteří kolegáčkové. Viděl jsem takové, co dokážou vyrvat matce dítě z náruče a dražit je samostatně, i když ona při tom celou dobu ječí jako smyslů zbavená. Moc špatná politika - kazí zboží - někdy tak, že je potom k službě úplně nepotřebné. Viděl jsem jednou v Orleansu opravdu hezkou holku, kterou takováhle praktika načisto zničila. Ten chlapík, co ji kupoval, to její děcko nechtěl - a ona byla jedna z těch pravých ohnivých, když měla krev ve varu. Povídám vám, tiskla to dítě v náručí a řečňovala a vyváděla, až z ní šla hrůza. Málem mi stydne krev v žilách, jen na to pomyslím. A když dítě odnesli a ji strčili pod zámek, popadlo ji zuřivé šílenství a v týdnu byla na prkně. Tisíc dolarů čistě vyhozených do vzduchu, pane, jenom proto, že se na to šlo špatně - právě v tom to vězí. Nejlepší je jednat vždycky lidumilně, pane - takovou zkušenost mám odjakživa aspoň já."

A handlíř se spolehl zády na lenoch židle a s výrazem ctnostného odhodlání si založil ruce na prsou, zřejmě jako by se považoval za druhého Wilberforce.

Námět zjevně tohoto pána hluboce zajímal, neboť mezitímco si pan Shelby zamyšleně loupal pomeranč, Haley se znovu rozpovídal - sice s náležitou zdrženlivostí, ale jako by ho síla pravdy přímo doháněla, aby připojil ještě několik slov.

"Hm, nevypadá to pěkně, když člověk sám sebe chválí, ale povídám to jen proto, že to je pravda. Mám myslím pověst, že přiháním na trh nejvybranější houfy negrů, jaké je tam vidět - aspoň tak jsem slyšel, a to nejednou, ale nejmíň stokrát -, všechny v nejlepším stavu - vykrmené a hezké. A tratím jich míň než kdo jiný v našem fochu. To všechno přičítám své obchodní metodě, pane. A troufám si tvrdit, pane, že lidskost je základním pilířem mé obchodní metody."

Pan Shelby nevěděl, co na to odpovědět, a proto jenom utrousil: "Jistěže!"

"A víte, pane, že se mi lidé pro ty moje zásady vysmívali a rozmlouvali mi je? Jsou neobvyklé a neoblíbené, ale já se jich držím, pane. Držel jsem se jich odjakživa a slušně se mi to vyplácelo; ano, pane, mohu tvrdit, že i samy zásady mi vynesly ovoce."

A otrokář se vlastnímu vtipu zasmál.

Na tomto výkladu zásad lidskosti bylo něco tak dráždivého a samorostlého, že se ani pan Shelby neubránil, aby se nerozesmál s ním. Směješ se možná i ty, milý čtenáři - ale víš-li pak, že v dnešních dobách se lidskost vyskytuje v různých divných podobách a že nelze vůbec spočítat podivnosti, jaké dnes takový lidumil řekne nebo udělá?

Smích pana Shelbyho handlíře osmělil, aby v řeči pokračoval.

"Je to sice zvláštní, ale tohle jsem jaktěživo nemohl lidem vtlouct do hlavy. Vezměte si třeba mého bývalého společníka Tomáše Lokera, tamhle dole v Natchezu. Byl to sice šikovný člověk, to věru byl, jenže na negry učiněný ras - dělal to čistě ze zásady, víte, protože dobrosrdečnějšího chlapíka aby člověk pohledal. To, pane, byla prostě jeho metoda. Často jsem mu domlouval. ,Koukejte, Tomáši,' říkával jsem mu, ,když to ty vaše holky posedne a ony brečí, co to má za smysl, třískat je po hlavě a mlátit je, kde se dá? Je to nesmysl,' povídám, ,a k ničemu dobrému to nevede. Heleďte, mně ten jejich brek nevadí,' povídám, ,to už je příroda,' povídám, ,a když se nemůže příroda vybouřit tak, vybouří se jinak. Ostatně, Tomáši,' povídám, ,tím si ty holky jenom kazíte. Rozstůňou se vám a věší pysk a někdy i zošklivějí - zvlášť ty světlé míšenky. A potom je to po čertech fuška, ty chcíplotiny udat. Heleďte, Tomáši,' povídám, ,proč to raději nevzít kapku po dobrém a nepromluvit s nimi slušně? Dejte na mě, Tomáši - když sem tam ukážete krapet lidskosti, pořídíte s nimi o moc víc než se vším tím svým řvaním a třískáním. A taky se to líp vyplácí,' povídám, ,dejte na mne.' Ale Tomášovi to nešlo na rozum a zkazil mi tolik kusů, že jsem se s ním musel rozejít, i když to jinak byl dobrák od kosti a v kšefte tak šikovný, že se hned tak někdo nenajde."

"Považujete tedy své vlastní obchodní metody za lepší než Tomášovy?" zeptal se pan Shelby.

"To jistě, pane, to můžu směle. Víte, jak to jen trošku jde, vždycky beru krapet ohled na ty nepříjemné stránky, jako je třeba tenhle prodej mláďat a podobně - pošlu prostě jejich mámy pryč - sejde z očí, sejde z mysli, víme ? A když je všechno hotovo a nedá se už nic dělat, tak ony si na to už samo sebou nějak zvyknou. Víme, to není, jako kdyby šlo o bílé, vychovávané odmalička v očekávání, že jim žena a děti zůstanou a tak dál. Patřičně vycepovaný negr neočekává vůbec nic, víte, a tak bere všechny takovéhle věci na lehčí váhu."

"To se tedy bojím, že já své lidi patřičně vychované nemám," podotkl pan Shelby.

"Podle všeho ne. Vy tady v Kentucky ty své negry kazíte. Myslíte to s nimi dobře, ale vlastně jim tím ani žádnou pravou laskavost neprokážete. Takovému negru, víme, co se s ním později hází a šíbuje po světě a čachruje od Petra k Pavlu a hned zas k čertvíkomu, tomu neděláte žádnou laskavost, když mu nasadíte do hlavy všelijaké nápady a naděje. A čím jemněji s ním zacházíte, tím tvrději na něj potom dolehne drsná skutečnost života. Ba troufám si tvrdit, že vaši domácí negři by byli úplně zoufalí v prostředí, kde by si takoví negři z plantáží zpívali a výskali do aleluja jako posedlí. Každý člověk, pane Shelby, víme, přirozeně považuje svůj způsob jednání za dobrý - a já mám za to, že s negry zacházím akorát tak dobře, jak se s nimi vůbec kdy vyplatí zacházet."

"Šťastný člověk, který může být se sebou tak spokojený," pravil pan Shelby a pokrčil lehce rameny s jistým náznakem, že jeho pocity nejsou příjemného rázu.

"Tak co," obnovil Haley hovor, když oba nějakou chvíli mlčky vylupovali ořechy, "jaká je vaše řeč?"

"Promyslím si tu věc a prohovořím si to se ženou," odpověděl pan Shelby. "Do té doby, Haley, chcete-li celou věc vyřídit tak potichu, jak říkáte, uděláte nejlíp, když tady v okolí neprozradíte, co máte za lubem. Rozneslo by se to mezi mou čeledí a ručím vám za to, kdyby se to dověděli, že to nebude zrovna hladká práce, kteréhokoli z nich odtud dostat."

"Bodejť, zaručeně, samo sebou - ani muk; to se ví! Ale to vám povídám, mám šlaka naspěch a musím vědět co možná nejdřív, s čím můžu počítat," odpověděl Haley, vstal a oblékl si plášť.

"Stavte se u nás tedy dnes navečer mezi šestou a sedmou a dám vám odpověď," slíbil pan Shelby a handlíř se vyporoučel ze dveří.

"Kdybych tak byl mohl toho chlapa s tou jeho nestoudnou sebejistotou vykopnout ze schodů!" řekl si pro sebe pan Shelby, sotva spatřil, že za návštěvníkem zapadly dveře. "Ale on dobře ví, jak pevně mě má v hrsti. Kdyby mi někdy býval někdo řekl, že Toma prodám dolů na Jih jednomu z těch ničemných handlířů, byl bych mu odpověděl: ,Služebník Tvůj je-li pes, aby takto činil?' A teď k tomu dojít musí, nikde nevidím vyhnutí. A ke všemu ještě Elizino dítě! To vím, že kvůli němu budu mít se ženou nějakou nepříjemnost - a co se týče Toma, kvůli tomu taky. Achich, tak to dopadá, když se člověk zadluží! Ten chlap ví, že je ve výhodě, a hodlá jí taky využít."

Ve státě Kentucky najdeme snad nejmírnější formu celého otrockého zřízení. Pěstují se tu převážně zemědělské plodiny s pozvolnou a postupnou sklizní, a nevyskytují se zde proto ona pravidelná období chvatu a krajního vypětí, jaká jsou při rolničení v oblastech jižnějších nezbytná. Tím se také stává práce zdejších černochů zdravější a únosnější. Přitom pán, přivyklý na povlovnější růst výtěžku, nepodléhá oněm svodům ke krutosti, jimž vždycky propadá křehká lidská povaha, když na jedné misce vah leží vyhlídka na náhlý a rychlý zisk a na druhé ji nevyvažuje nic těžšího než pouhý zájem bezmocných a nechráněných tvorů.

Kdokoli navštíví některé tamní statky a na vlastní oči vidí dobromyslnou shovívavost některých pánů a paní i příchylnou oddanost některých otroků, snadno může propadnout snu o často opěvované pohádkové idyle patriarchálního zřízení a o všem, co s tím souvisí - ale nad celým tím zátiším hrozivě visí zlověstný stín - stín zákona. Dokud zákon pokládá všechny ty lidské bytosti s tlukoucím srdcem a živým cítěním toliko za pouhé věci, které jsou majetkem nějakého pána - dokud je prodlužení, neštěstí, nerozvážnost nebo smrt sebelaskavějšího majitele může kdykoli rázem vytrhnout ze života vlídné ochrany a shovívavosti a uvrhnout je do života zoufalé zbědovanosti a nelítostné dřiny - dotud je nemožné vykonat cokoli krásného nebo prospěšného ani při nejlépe spravované formě otroctví.

Pan Shelby byl člověk víc než průměrně slušný. Byl dobromyslný a laskavý, měl v povaze nenucenou shovívavost ke všem kolem sebe a jaktěživo nezanedbal nic, co by snad mohlo přispět k tělesné úlevě černochů na jeho statku. Ale pustil se do rozsáhlých a velmi lehkomyslných spekulací - zabředl do tíživých dluhů a jeho směnky, celkem na velkou částku, dostaly se do rukou Haleymu. Toto stručné objasnění je klíčem k pochopení předchozí rozmluvy.

Nu, náhoda tomu chtěla, že Eliza, jak hledala dítě, zaslechla před dveřmi pokoje z hovoru dost, aby vyrozuměla, že host je handlíř a chce od jejího pána někoho koupit.

Když z pokoje opět vyšla, byla by se ráda za dveřmi zastavila a poslouchala, ale zavolala ji právě její paní, a tak musila honem odběhnout.

Přesto se jí však zdálo, že zaslechla handlíře, jak se pokouší koupit jejího chlapce - nebo že by se mýlila? Srdce se jí neblaze sevřelo a rozbušilo a mimoděk přitiskla chlapečka tak silně k ňadrům, že se na ni až užasle zadíval.

"Elizo, co je to dnes s tebou, děvče?" zeptala se jí paní, když Eliza převrhla džbán na umývadle, porazila šicí stolek a nakonec podávala své paní v roztržitostí dlouhou noční košili místo hedvábných šatů, které jí ta přikázala přinést ze skříně.

Eliza se zarazila.

"Ach paní!" zvolala a zdvihla k ní oči. Potom jí vyhrkly slzy, sedla si na stoličku a rozeštkala se.

"Ale jdi, Elizo! Co tě trápí, dítě?" ptala se jí paní.

"Ach paní moje, paní moje!" naříkala Eliza. "V jídelně mluvil s pánem nějaký otrokář. Slyšela jsem ho."

"Nu a, blázínku? I kdyby, co na tom?"

"Ach paní! Myslíte, že by pán doopravdy prodal mého Harryho?" A to nešťastné stvoření se zhroutilo na židli a usedavě vzlykalo.

"Že by prodal Harryho? Nesmysl, ty bláhová! Dobře přece víš, že tvůj pán s těmi jižními handlíři nikdy nejedná a že také nemá vůbec v úmyslu prodat někoho ze své čeledi, pokud jen se budou dobře chovat. Jdi, dítě jedno nerozumné, kdopak myslíš, že by chtěl koupit tvého Harryho? Ty si myslíš, že celý svět je do něho tak zblázněný jako ty, viďže, husičko? Ale jdi, přestaň už plakat a zapni mi šaty. Tak a teď mi vzadu zapleť vlasy do toho hezkého uzlu, jak ses to onehdy naučila, a víckrát už mi neposlouchej za dveřmi!"

"Ano, paní, ale vy - vy byste přece nikdy nedala svolení - aby - aby -"

"Hlouposti, dítě! To se rozumí, že ne. Proč o tom vůbec mluvíš? To už bych mohla stejně dobře nechat prodat některé vlastní dítě. Ale na mou pravdu, Elizo, začínáš být na toho klučinu domýšlivá, až to už není hezké. Nikdo nesmí strčit nos mezi dveře, aby sis nemyslila, že ho už určitě jde koupit."

Eliza, uklidněná paniným přesvědčeným tónem, zručně a hbitě svou paní dostrojovala a sama se už při té práci vlastním strachům smála.

Paní Shelbyová byla ušlechtilá žena, a to jak po stránce duševní, tak i mravní. K oné vrozené velkodušnosti a ušlechtilé mysli, kterou člověk často postřehne u Kentučanek jako jejich příznačný rys, u ní ještě přistupoval hluboký náboženský cit a mravní zásady, jež velmi rozhodně a obratně uplatňovala v praktickém životě. Její manžel nijak nepředstíral, že by byl nějak zvlášť nábožný, ale přesto choval k její pevné víře úctu a vážnost, ba možná, že se jejího úsudku i maličko bál. Jisté je, že jí ponechával úplně volnou ruku ve všech jejích lidumilných snahách o tělesné blaho, povzdělání i povznesení jejího služebnictva, ačkoli sám se jich nikdy podstatně neúčastnil.

Největší tíha, která mu po tomto rozhovoru s otrokářem ležela na mysli, spočívala v očekávané nutnosti oznámit manželce, co zamýšlí podniknout - a v nutnosti čelit jejím neodbytným prosbám a odporu, o nichž najisto věděl, že se jim nevyhne.

Paní Shelbyová neměla o manželových nesnázích ani sebemenší potuchy, a protože znala pouze jeho celkově laskavou povahu, byla docela upřímná ve své naprosté nedůvěře, s níž přijala Eliziny obavy. Po pravdě pustila celou věc bez dalšího uvažování úplně z hlavy, a poněvadž ji chystání na večerní návštěvu plně zaměstnávalo, nadobro na to zapomněla.

2 KAPITOLA DRUHÁ

Matka

Elizu si už od jejích dívčích let vychovávala sama paní Shelbyová a hýčkala ji a nesmírně si ji oblíbila.

Kdo cestoval po Jihu, musil často pozorovat onen nevšední rys zjemnělosti, onen ušlechtilý hlas a chování, které jsou zjevně v mnoha případech příznačným darem kvadronek a mulatek. Tyto přirozené půvaby kvadronek se zhusta pojí s krásou vskutku oslnivou a téměř pokaždé s osobním vzezřením pozoruhodně líbezným a milým.

Eliza, tak jak jsme ji vylíčili, není pouhý výtvor fantazie, nýbrž kresba podle našich vzpomínek. Tak jsme ji před lety na vlastní oči viděli v Kentucky. Pod bezpečnou ochranou své pečlivé paní dosáhla Eliza dospělosti bez oněch pokušení, pro která bývá otrokyním krása dědictvím tak osudným. Paní ji provdala za bystrého a nadaného mladého mulata, který byl otrokem ze sousedního statku a jmenoval se Jiří Harris.

Mladého Harrise pronajal jeho pán na práci v továrně na pytlovinu, kde se svou zručností a důmyslem vyšvihl na uznané první místo mezi dělníky v podniku. Vynalezl stroj na čištění konopí, který, vezmeme-li v úvahu vynálezcovo vzdělání a osobní poměry, byl projevem stejně velkého technického génia jako Whitneyho vyzrňovač bavlny.

Měl hezký zevnějšek a příjemné chování a byl u všech v továrně ve velké oblibě. Ale poněvadž tento mladý muž byl v očích zákona nikoli člověk, nýbrž pouhá věc, všechny jeho vynikající schopnosti podléhaly moci hrubého, omezeného, tyranského pána. A ten, když se doslechl, jakou slávu vynesl Jiřímu jeho vynález, vsedl na koně a zajel se do továrny podívat, co to vlastně ta jeho důvtipná movitost zpatlala. Továrník ho přijal s velkým nadšením a blahopřál mu, že je majitelem otroka tak cenného.

Ukázali mu celou továrnu a Jiří mu předvedl svůj stroj. Samou radostí přitom hovořil tak výmluvně, držel se tak zpříma a vypadal tak hezky a mužně, že jeho pán začal nepříjemně tísnivě pociťovat vlastní méněcennost. Co se má jeho otrok co potloukat po kraji, vynalézat stroje a nosit mezi pány bradu výš než nos? Tohle mu brzy zatrhne. Vezme si ho zase zpátky a strčí mu do ruky motyku a rýč, a hned se uvidí, "jestli se bude tak vytahovat"!

Proto také továrník a všichni zúčastnění dělníci doslova užasli, když si pán zničehonic vyžádal Jiřího mzdu a oznámil, že si svého otroka vezme zase domů.

"Ale pane Harrisi," namítl továrník, "není to trošku náhlé?"

"Co na tom, i kdyby? Není snad ten člověk můj?"

"S velkou ochotou vám zvýšíme náhradu za jeho pronájem, pane," nabízel továrník.

"O to tady vůbec nejde, pane. Nejsem na tom tak zle, abych musel svoje lidi pronajímat, když zrovna nechci."

"Ale ten mladík, pane, má k téhle práci zřejmě obzvláštní schopnosti," naléhal továrník.

"Docela možná, že má - ale jaktěživo neměl zrovna moc schopností k ničemu, k čemu jsem ho postavil já, to je zase řeč moje."

"Jenom považte, že vymyslel tenhle stroj," vpadl do hovoru poněkud nešťastně jeden z dělníků.

"No bodejť! - Mašinu, která uspoří práci, že jo? To se rozumí, na to on přijde - v tom jsou negři hotoví mistři, na to je člověk užije vždycky. Jsou všichni sami takové mašiny, jak si uspořit práci, jeden jako druhý. Kdepak, pokluše domů!"

Jiří zůstal stát jako sloup, když slyšel takto nečekaně svůj ortel vyhlášený mocí, proti níž, jak věděl, není odvolání. Založil si ruce na prsou a stiskl pevně rty, ale v hrudi mu bouřila celá sopka hořkých pocitů a proháněla mu žár všemi žilami. Rychle oddychoval a velké tmavé oči mu planuly jako řeřavé uhly. Byl by možná vzkypěl nějakým nebezpečným výbuchem, kdyby mu nebyl vlídný továrník položil ruku na rameno a potichu mu nepošeptal:

"Podrob se, Jiří, pro tu chvíli jdi s ním. Však už nějak zkusíme, abychom ti pomohli."

Tyran si toho šeptání všiml a domyslil si, o co asi jde, i když nerozuměl, co se mluví. A tím pevněji si v duchu umínil udržet si moc, kterou nad svou obětí má.

Dovlekl Jiřího domů a přidělil mu nejtěžší dřinu na statku. Jiřímu se podařilo potlačit každé vzpurné slovo; ale oheň v očích, zamračené a starostlivé čelo byly projevy přirozeného jazyka, které se nijak nedaly potlačit - neomylná to znamení, jež až tuze výmluvně dokazovala, že z člověka nelze učinit věc.

Právě v oné šťastné době, kdy pracoval v továrně, poznal Jiří Elizu a oženil se s ní. Požíval totiž velké důvěry i přízně svého zaměstnavatele, a proto měl v té době naprostou volnost chodit si po libosti, kam chce. Paní Shelbyová, která trochu hověla ženské zálibě napomáhat mladým lidem k manželství, jejich svazek velice schvalovala. Těšilo ji, že může provdat svou hezkou a nejmilejší služebnou za člověka z její vlastní vrstvy, který se k ní zřejmě po každé stránce tak dobře hodí. A tak měli oba mladí oddavky ve velkém salóně Eliziny paní. Ta sama také vlastníma rukama ozdobila nevěstiny krásné vlasy oranžovými květy a přehodila jí přes ně svatební závoj, který jistě jen stěží mohl zastřít hlavu sličnější, a nechyběly ani bílé rukavice. Nebyla také nouze ani o koláče a víno - ani o obdiv hostů, kteří vychvalovali nevěstinu krásu a štědrost i blahovůli její paní.

Rok dva se Eliza vídala s manželem často a nic nerušilo jejich štěstí, pouze smrt dvou novorozeňátek. Eliza k nim náruživě lnula a truchlila po nich žalem tak hlubokým, že jí až její paní musila šetrně domlouvat. S mateřskou starostlivostí se snažila udržet Eliziny vrozené vášnivé city v patřičných mezích rozumu.

Avšak po narození malého Harryho se Eliza ponenáhlu uklidnila a usadila. Kdekterá zkrvavená rána i rozjitřený nerv se nově upjaly na robátko a zjevně ozdravěly a nabyly síly. A Eliza byla zase šťastná žena až do chvíle, kdy pán tak surově odtrhl jejího manžela od jeho vlídného zaměstnavatele a kdy se Jiří znovu ocitl pod železnou knutou svého zákonného vlastníka.

Továrník dodržel slib a týden dva po tom, co si pán Jiřího odvedl, navštívil pana Harrise. Doufal, že první prudký hněv statkáře už přešel, a pokoušel se ho všemi možnými důvody přemluvit, aby Jiřímu dovolil znovu nastoupit do bývalého zaměstnání.

"Škoda slov, pane, nemusíte se už víc namáhat," odpověděl pan Harris umíněně. "Vím sám nejlíp, jak si svoje věci zařídit."

"Nechtěl jsem ani být tak smělý a vám do nich zasahovat, pane. Jenom jsem myslel, že třeba uznáte, že to je jen k vašemu vlastnímu prospěchu, když mi toho svého člověka pronajmete za podmínek, jaké jsem vám právě nabídl."

"Však já do toho vidím až moc dobře. Viděl jsem to vaše mrkání a šuškání tenkrát, když jsem si ho odvážel z vaší továrny. Ale takhle lehko mě neoblafnete. Tohle je svobodná země, pane - ten člověk patří mně, a já si s ním budu dělat, co se mi zlíbí - to je ono!"

A tak se zhroutila poslední naděje Jiřího. Neměl před sebou nic než život úmorné lopoty a dřiny - ztrpčený ještě každým palčivým jitřením a ponížením, jaké si dovede tyranská vynalézavost vymyslit.

Jeden vskutku lidský právník kdysi řekl: "To nejhorší, co můžete s člověkem provést, je pověsit ho."

Nikoli! S člověkem se dá provést ještě něco jiného, co je ještě horší.

3 KAPITOLA TŘETÍ

Manžel a otec

Paní Shelbyová odjela na zamýšlenou návštěvu. Eliza stála na verandě a trochu poklesle se dívala, jak se kočár vzdaluje. Vtom nenadále ucítila, že jí na rameni spočinula něčí ruka. Otočila se a zářivý úsměv jí rozjasnil hezké oči.

"To jsi ty, Jiří? Tys mě pěkně polekal! Ale jsem tak ráda, žes přišel! Paní odjela na celé odpoledne - pojď tedy se mnou do mé komůrky a budeme mít celý ten čas pro sebe."

S těmi slovy ho odvedla do hezké světničky s dveřmi na verandu, v níž obyčejně sedávala s šitím, aby byla na doslech své paní.

"To ti jsem ráda! - Proč se ani neusměješ ? - Podívej se přec na Harryho - jak roste!" Klučina hleděl zpod kučer plaše na otce a držel se matčiných sukní jako klíště. "Není krásný?" zeptala se Eliza, načechrala kloučkovi dlouhé lokýnky a políbila ho.

"Škoda, že se vůbec narodil!" vzdychl Jiří hořce. "Škoda, že jsem se vůbec narodil já!"

Překvapená a polekaná Eliza se posadila, položila si hlavu manželovi na rameno a propukla v pláč.

"Ale neplač přece, Elizo! Hrozně mě mrzí, že ti dělám takovou lítost, dušinko ubohá," řekl něžně, "hrozně mě to mrzí. Ach jaká škoda, žes mě vůbec poznala - mohlas být šťastná!"

"Ale Jiří, Jiří! Jak jen můžeš takhle mluvit? Co strašlivého se stalo? Nebo co se snad teprv stane? Donedávna jsme přece byli takoví šťastní!"

"To jsme byli, moje drahá," přisvědčil Jiří. Potom si vysadil dítě na klín, zadíval se mu upřeně do překrásných tmavých očí a pročísl mu v prstech dlouhé kudrlinky.

"Jako by ti z oka vypadl, Elizo. A ty jsi nejhezčí žena, jakou jsem kdy viděl, a nejlepší, jakou bych si kdy přál poznat. Ale přece bych byl raději, kdybych tě nebyl jaktěživo poznal, ani ty mne!"

"Ach Jiří, jak jen můžeš takhle mluvit?"

"Ba, Elizo, je to všechno bída, bída, bída! Můj život je trpký jak pelyněk, spaluje mi to přímo život v samých kořenech. Jsem ubohý, bídný, beznadějný otrok - strhnu s sebou do propasti ještě i tebe, to je všechno. Jaký to má smysl, abychom se snažili něco udělat, abychom se snažili něčemu naučit, něčím být? Jaký smysl má vůbec žít? Raděj kdybych byl pod drnem!"

"Ach ne, můj drahý Jiří, tohle máš na mou pravdu hřích! Vím, jak těžce to neseš, žes přišel o tu práci v továrně, a máš opravdu surového pána. Ale, prosím tě, měj trpělivost a snad se něco -"

"Trpělivost!" skočil jí do řeči. "Copak jsem nebyl trpělivý? Ozval jsem se snad jediným slovem, když přišel a docela pro nic za nic mě odvedl z místa, kde na mne byl kdekdo hodný? Odevzdával jsem mu poctivě každý halíř, co jsem vydělal, a všichni říkají, že jsem pracoval dobře."

"Ano, je to strašné," přikývla Eliza, "ale to víš, koneckonců je to tvůj pán."

"Můj pán! A kdo ho udělal mým pánem? Na to právě pořád myslím - jaké má na mne právo? Jsem člověk zrovna tak jako on - jsem lepší člověk, než je on. Vyznám se v práci líp než on a jsem lepší hospodář než on. Dovedu číst líp než on a mám hezčí písmo než on. A to všechno jsem se naučil sám od sebe, on na tom nemá nejmenší zásluhu - naučil jsem se to, i když mi v tom bránil. Jaké má tedy právo dělat ze mne soumara? Jakým právem mě bere od práce, kterou dovedu dělat a udělat líp než on, a nutí mě do dřiny, jakou může obstarat každý kůň? Pokouší se o to - říká, že mi prý srazí hřebínek a že mě pokoří. A dává mi naschvál jenom nejtěžší, nejnižší a nejšpinavější práce."

"Ach Jiří - Jiří - ty mě lekáš! No ne, takhle jsem tě ještě v životě mluvit neslyšela. Bojím se, že provedeš něco hrozného. Vůbec se nedivím, že to takhle cítíš. Ale, prosím tě, dej si pozor - prosím tě, moc prosím - kvůli mně - kvůli Harrymu!"

"Dával jsem si pozor a měl jsem trpělivost - ale je to den ze dne horší. Živé tělo a krev to už déle nedokáže. Nevynechá jedinou příležitost, co se mu jen naskytne, aby mě neurážel a netýral. Myslel jsem si, že budu mlčet a dobře dělat svou práci a že si po ní najdu chvíli času na čtení a na učení. Ale čím víc vidí, kolik dokážu udělat, tím víc mi nakládá. Vidí prý, i když nic neříkám, že se mnou šije ďábel, a toho prý hodlá ze mne vyhnat. A jednoho krásného dne ze mne ten ďábel vyletí tak, že se mu to zamlouvat nebude, nebo se moc mýlím!"

"Ach můj milý, co si počneme?" zeptala se Eliza smutně.

"Tak třeba zrovna včera," pokračoval Jiří, "když jsem právě nakládal perně kameny na vůz. Najednou se tam zastavil mladý pán Tomík a práskal bičem tak blízko u koně, až se zvíře začalo plašit. Požádal jsem ho tak zdvořile, jak umím, aby s tím přestal - ale ne, práskal si prostě dál. Poprosil jsem ho znova, a tu se obořil na mne a začal švihat mne. Zadržel jsem mu ruku. Tu spustil křik a kopal do mne a potom utíkal k otci, že prý jsem ho bil. Otec přiběhl celý vzteklý, a že prý mě už naučí, kdo je mým pánem. Přivázal mě ke stromu, nařezal mladému pánovi pruty a řekl mu, že mě může mrskat, co mu stačí síly. A chlapec si taky posloužil. Abych já mu tohle jednou pořádně nepřipomněl!"

A čelo mladého muže se zachmuřilo a v očích mu planul výraz, že se až jeho mladá žena roztřásla.

"Kdo udělal toho člověka mým pánem - to bych rád věděl!" zvolal hněvivě.

"Víš," řekla Eliza smutně, "já si vždycky myslela, že musím pána a paní poslouchat."

"V tvém případě na tom něco je. Vychovávali si tě jako dítě - živili tě, oblékali, mazlili se s tebou a učili tě, takže máš docela slušné vzdělání. To už je jistý důvod, aby si na tebe dělali nárok. Ale mne jenom kopali a mlátili a proklínali a v nejlepším případě si mne prostě vůbec nevšímali - co jsem jim tedy dlužný já? Za všechno jídlo a bydlení jsem jim zaplatil stonásobně. Ne, nebudu už to snášet - ne, nebudu!" zvolal, zuřivě se zamračil a zaťal ruku v pěst.

Eliza se třásla a mlčela. V takovém rozpoložení ještě nikdy předtím manžela neviděla. Její citlivý mravní smysl jako by se v bouři takového rozvášnění kymácel jako třtina.

"Pamatuješ, ten chudáček Káro, cos mi ho dala?" dodal Jiří. "To zvíře bylo asi tak všechno potěšení, co jsem měl. V noci se mnou ten pes spával, ve dne se ode mne na krok nehnul a díval se na mne, skoro jako by chápal, jak mi je. Nu, a onehdy jsem ho právě krmil ždibky starých odpadků, co jsem našel před kuchyňskými dveřmi. Nachomýtl se k tomu pán a řekl mi, že psa krmím na jeho útraty a že si prý nemůže dovolit, aby si každý jeho negr vydržoval svého psa. Rozkázal mi, abych Károvi uvázal na krk kámen a hodil ho do rybníka."

"Ach Jiří, to jsi přece neudělal!"

"Já samo sebou ne - ale on! Když se to ubohé zvíře topilo, pán a Tomík po něm házeli kamením. Ubožáček malý! Díval se na mne tak smutně, jako by mi vyčítal, že ho nejdu zachránit. Za to, že jsem to nechtěl udělat sám, mě dali zbičovat. Už toho ani nedbám. On už na to pán přijde sám, že nejsem z těch, kdo se dají zkrotit bičem. Moje chvíle ještě přijde, jestli si nedá dobrý pozor."

"Co chceš udělat? Ach Jiří, nedopusť se ničeho hříšného! Jenom spoléhej na Boha a snaž se žít spravedlivě, Bůh tě už vysvobodí."

"Já nejsem křesťan jako ty, Elizo, mám srdce plné hořkosti. Nemohu spoléhat na Boha. Proč dopouští, aby se děly takovéhle věci?"

"Ach Jiří, nesmíme ztrácet víru! Moje paní říká, že i když nás stíhá protivenství za protivenstvím, musíme prý věřit, že co Bůh činí, dobře činí."

"To se lehko řekne lidem, co celé dny vysedávají na pohovkách a vozí se v kočárech. Ale postavit je na moje místo, hned by to podle mého cítili tíž. Rád bych byl dobrý člověk - ale srdce mi vře a nemůžu se s tím nijak smířit. Nedokázala bys to ani ty, kdybys byla na mém místě. A nesmíříš se s tím ani teď, když ti povím všechno, co mám na jazyku. Nevíš ještě všechno."

"Co víc mi ještě řekneš, prosím tě?"

"Dávej pozor. Poslední dobou můj pán pořád opakoval, že prý byl blázen, když mi dovolil, abych se oženil s děvčetem odjinud. Nenávidí prý pana Shelbyho i celou jeho čeládku, protože prý jsou samá pýcha a ohrnují na něj nos. A já že se tu nafoukanost učím od tebe. A říká, že mě sem už nebude pouštět a že si musím najít ženu na jeho statku a tam se usadit. Nejdřív na to na všechno jenom nadával a bručel, ale včera mi řekl rovnou, že buďto si vezmu za ženu Mínu a budu s ní žít v jedné jeho chatrči, nebo že mě prodá na Jih."

"Ale vždyť sis už vzal mne, oddal nás přece kněz - stejně jako bys byl bílý," namítla Eliza prostoduše.

"Copak nevíš, že otrok se nemůže oženit? Žádný zákon v téhle zemi to nedovoluje. Když si nás zamane rozloučit, nemůžu si tě nechat za ženu. Právě proto jsem řekl, že bych byl raději, kdybych tě nebyl vůbec poznal, kdybych se nebyl vůbec narodil. Bývalo by to lepší pro nás oba - bývalo by lepší pro tohle ubohé dítě, kdyby se nebylo vůbec narodilo. Tohle všechno se může jednou stát i jemu."

"Ach, ale můj pán je přece takový hodný!"

"Ano, ale kdoví? Může umřít - a potom třeba dítě prodají, nikdo neví komu. Co je to za radost, že je hezký a čiperný a chytrý? Povídám ti, Elizo, že se ti ještě každá jeho dobrá a milá vlastnost promění v meč, který ti projede srdcem. Čím větší bude mít dítě cenu, tím tíž si je udržíš u sebe."

Ta slova zasáhla těžce Elizino srdce.

Před očima jí vytanul obraz otrokáře. Zbledla a zalapala po dechu, jako by jí byl někdo zasadil smrtelnou ránu. Znepokojeně vyhlédla ven na verandu, kam chlapec odběhl, protože ho vážný hovor rodičů nudil. Jezdil si pyšně sem a tam na vycházkové holi pana Shelbyho jako na koni. Užuž chtěla promluvit a svěřit se manželovi se svými obavami, ale ještě včas se zarazila.

"Ne, ne. Má, chudák, už beztak dost trápení!" pomyslila si. "Ne, nepovím mu to - ostatně to není ani pravda. Paní nás ještě nikdy nezklamala."

"A tak, má zlatá Elizo," řekl jí manžel smutně, "buď statečná a měj se tady blaze - protože já odcházím."

"Odcházíš, Jiří? - Kam odcházíš?"

"Do Kanady," řekl a napřímil se. "A až tam budu, tak tě vykoupím. To je jediná naděje, která nám zbývá. Máš hodného pána a ten tě neodmítne prodat. Vykoupím tebe i dítě - když mi Bůh pomůže, vykoupím!"

"Ach, to je hrozné! - Co kdyby tě chytili?"

"Nechytnou mě, Elizo - leda mrtvého! Pro mne je buďto svoboda, nebo smrt!"

"Nebudeš si přece brát život!"

"To nebude zapotřebí - zabijí mě sami, žádná starost. Ale živého mě na Jih nepošlou nikdy!"

"Ach Jiří, dej na sebe pozor, prosím tě, už kvůli mně! Neber si na svědomí žádný hřích - nevkládej ruku ani na sebe, ani na nikoho jiného. Stihla tě těžká zkouška - moc těžká, ale nehřeš, prosím tebe. Odejít musíš, to vím - ale veď si opatrně, rozvážně."

"Poslyš tedy, Elizo, jak jsem si to vymyslel. Můj pán si vzal do hlavy, že mě pošle právě tudy kolem s dopisem k panu Symmesovi, co bydlí dál. Podle mého očekával, že sem zaskočím a povím ti, co jsem ti právě řekl. To je celý on, aby ho těšilo pomyšlení, že pohněvá tu ,Shelbyovic čeládku', jak jim říká. Vrátím se domů úplně odevzdaně, rozuměj, jako bych se byl se vším smířil. Udělal jsem už nějaké přípravy a vím o lidech, co mi pomůžou. A během týdne nebo tak někdy budu jeden den mezi pohřešovanými."

"Ach Jiří!"

"A teď tedy sbohem," řekl Jiří, drže Elizu za ruce a hledě jí bez hnutí do očí.

Tak stáli oba mlčky. Potom ještě několik posledních slov a vzlyků a hořký pláč - loučení, jakým se rozcházívají lidé, jejichž naděje na opětné shledání je slabší než pavučinka.

A muž a žena se rozešli.

4 KAPITOLA ČTVRTÁ

Večer v chaloupce strýčka Toma

Chaloupka strýčka Toma byla chatrč sroubená z trámů a stála hned vedle "domu", jak pravý černoch označuje obydlí svého pána. Zpředu měla hezkou, pečlivě opatrovanou zahrádku jako dlaň, kde se každého léta urodila hojnost jahod, malin a všelijakého jiného ovoce i zeleniny.

Celé průčelí zakrývaly červenokvěté popínavé keře a domorodé mnohokvěté růže tak hustě mezi sebou propletené, že bylo z hrubých kmenů sotva vidět jediný kousíček. Tam také nacházely v létě pohostinný kout rozmanité pestré jednoleté květiny, jako měsíčky, petúnie a macešky, aby mohly rozvinout veškerou svou nádheru a byly radostí i pýchou Tomovy ženy, tety Chloe.

Ale vejděme do chaloupky. Večeře v panském domě už skončila a teta Chloe, která jako vrchní kuchařka dohlížela na přípravu jídel, ponechala nižším služebným duchům v kuchyni, aby sklidili ze stolu a umyli nádobí. Sama se odebrala do vlastního útulného království, aby "ukmochtila večeři tátovi".

Proto nepochybujeme, že to je ona, koho vidíme u ohně, jak se starostlivým zájmem hlídá jakési kousky, které prskají v rendlíku, a hned zase s vážnou pečlivostí nadzdvihuje poklop pekáče, odkud se line neomylná vůně "něčeho dobrého". Má kulatý, černý, lesklý obličej. Blýská se jí tak, že člověku vnuká nápad, nepotřela-li si ho snad vaječným bílkem, jako potírá svoje čajové suchárky. Celý její buclatý obličej pod silně naškrobeným kostkovaným turbanem září uspokojením a samolibostí. Musíme-li to však už přiznat, jeví i onen slabý nádech sebevědomí, jaký docela sluší nejlepší kuchařce v okolí, za kterou celé sousedství tetu Chloe všeobecně má a uznává.

A kuchařkou teta Chloe vskutku byla až do morku kostí a až do dna duše. Nebylo na zadním dvoře jediného kuřete, krocana ani kachny, aby se nezatvářili vážně, když ji viděli přicházet, ba truchlivě, jako by očividně myslili na svou poslední hodinku. A není také sporu, že teta Chloe vskutku ustavičně přemýšlela jenom o kuchání, nadívání a pečení, a to tak okatě, že to opravdu musilo v každém přemítavém domácím ptáku vzbudit děs a hrůzu.

Její výborné pečivo ve vší rozmanité podobě koláčů, sucharů a vdolků i jiných druhů tuze četných, abychom je mohli vyjmenovat, bylo pro všechny osoby méně zběhlé v alchymii vaření posvátným tajemstvím. A jak se jí široké boky natřásaly oprávněnou pýchou a radostí, když se smíchem vyprávěla o marných pokusech té či oné ze svých vrstevnic dosáhnout výše jejího umění!

Příjezd hostí do domu a chystání "nóbl" obědů a večeří vždycky vyburcovaly všechny její duševní síly. Žádná podívaná jí nebyla vítanější než hromada cestovních kufrů složených na verandě - znamenaly pro ni totiž vyhlídku na nové pokusy a nové triumfy.

Pro tu chvíli se však teta Chloe dívá do pekáče a při té příjemné činnosti ji také necháme, abychom si mohli zatím dokreslit obrázek Tomovy světničky.

V jednom koutě stála postel, pečlivě přikrytá sněhobílým přehozem. Vedle ní ležel kus koberce poměrně velkých rozměrů. Na tomto koberci si teta Chloe nesmírně zakládala jakožto na důkazu vysoké životní úrovně. Koberec i postel, vedle které ležel, ba celý ten kout se těšil tetině obzvláštní péči jako nějaké posvátné místo, a pokud to jen bylo možné, i ochraně před loupeživými a rouhavými vpády dětské drobotiny. Po pravdě byl ten kout vlastně salónem tohoto obydlí. V druhém koutě stála postel mnohem skromnějšího vzhledu a očividně určená k používání. Stěnu nad krbem zdobilo několik velmi pestrých barvotisků biblických výjevů a portrét generála Washingtona, vykreslený a vybarvený tak, že by byl dozajista udivil i toho hrdinu samého, kdyby byl někdy náhodou nějaký takový spatřil.

Na hrubě sroubené lavici v koutě seděli dva kudrnatí chlapci s jiskrnýma černýma očima a s ducatými lesklými tvářičkami. Bavili se pozorováním nemluvněte, které se pokoušelo o první krůčky. Jak to už obyčejně bývá, maličké se pokaždé nejdřív vydrápalo na nožičky, chviličku vrávoralo a potom se skulilo na zem. Každý další nezdar vítali ovšem chlapci jásotem jako nějaký úžasně dovedný výkon.

Stůl, stojící na poněkud revmatických nohách a přitažený před krb, kryl ubrus, na kterém se skvěly hrníčky a talířky s nadmíru pestrobarevným vzorkem, jakož i další náznaky, že se blíží jídlo. U tohoto stolu seděl strýček Tom, nejlepší čeledín a pravá ruka pana Shelbyho. Protože bude hlavním hrdinou našeho příběhu, musíme ho svým čtenářům věrně vykreslit.

Byl to urostlý, silně stavěný muž se širokou hrudí, leskle černý jako uhel a s tváří, jejíž ryze africké rysy doplňoval příznačný výraz vážné a usedlé rozšafnosti spolu s velkou dobrotou a přívětivostí. Celý jeho zjev vyzařoval jistou sebeúctu a důstojnost, ale zároveň i důvěřivou a pokornou prostotu.

V daném okamžiku si velmi pilně hleděl břidlicové tabulky, která ležela před ním, a snažil se na ni pečlivě a pomaloučku obkreslit nějaká písmenka podle předlohy. Na toto jeho počínání dohlížel mladý pán Jiří, hezký a bystrý třináctiletý chlapec, který si očividně plně uvědomoval důstojnost svého učitelského postavení.

"Takhle ne, strýčku Tome - takhle ne," zvolal živě, když strýc Tom pracně vyvedl kličku písmena g na druhou stranu, než měl. "To bys z toho měl q, vidíš?"

"Ts, jemináčku, doopravdy?" podivil se strýc Tom a přihlížel s uctivým a obdivným výrazem, jak mu mladý učitel k jeho poučení lehce načrtává řádku nepočítaných g a q. Potom uchopil opět pisátko do velkých nemotorných prstů a trpělivě začal znovu.

"Jak lehce jde bílým lidem všechno od ruky!" prohodila teta Chloe - zrovna se trochu uvolnila a mastila lívanečník kouskem slaniny, napíchnutým na vidličku - a s pýchou se zadívala na mladého pána Jiřího. "Jak ten dovede psát; no ne! A ještě taky číst! A pak se ještě každý večer obtěžuje sem a dává nám ty svoje lekce - to je náramně zajímavé!"

"Ale teto Chloe, já už dostávám ukrutný hlad," řekl Jiří. "Není ta bábovka tamhle ve formě už skorem hotová?"

"Skoro, skoro, mladý pane Jiří," odpověděla teta Chloe, nadzvedla příklop a mrkla dovnitř. "Hnědne jedna radost - do zlatova, věru milo pohledět. Žádné strachy, v tomhle je na mne spolehnutí. Onehdy nechala paní naši Sally, aby zkusila nějaký koláč, jen tak, povídá, aby se zaučila. ,Ale jděte, paní,' povídám já, ,vždyť mě z toho srdce bolí, když vidím takhle kazit dobrou přípravu!' A vyběhlo jí to celé na jednu stranu - nemělo to vůbec žádný tvar, zrovna jako tenhle můj škrpál - dejte mi s tím svátek!"

A s tímto konečným pohrdlivým odsudkem Salliny nezkušenosti odkryla teta Chloe hbitě příklop z formy a odhalila zrakům krásně upečenou bábovku, za jakou by se nebyl musil hanbit žádný městský cukrář.

A protože bábovka měla být zřejmě vrcholným bodem hostiny, mohla se nyní teta Chloe už plně věnovat pouze přímým přípravám na podávání večeře.

"Sypte se, Moše a Petře, koukejte mi jít z cesty, negřata! Polly, kočičko moje, běž stranou - však maminka už za chvilku dá své maličké něco sama. A teďka, mladý pane Jiří, hezky si ukliďte ty knížky a posaďte se pěkně s naším tátou. Hnedličko odstavím klobásky a ani se nenadějete a budete mít na talíři celou první várku litých vdolečků."

"Naši chtěli, abych přišel na večeři domů," řekl Jiří, "ale na to se já už moc dobře vyznám, teto Chloe."

"To věřím, zlatíčko - to věřím," přikývla teta Chloe a nakládala mu přitom na talíř horké lité vdolečky. "Však vy už víte, že vám vaše stará teta schová vždycky to nejlepší. Žádné strachy - v tomhle je na vás spolehnutí!"

Při těch slovech žďuchla teta Jiřího prstem - pohybem, který znamenal krajně šprýmovnou náladu. Potom se velmi hbitě přitočila zase ke svému lívanečníku.

"A teď hrr na bábovku!" řekl mladý pán Jiří, když ruch při výrobě lívanců poněkud utuchl. A zároveň zamával nad řečenou pochoutkou obrovským nožem.

"Ts, jemináčku, pane Jiří!" zvolala teta Chloe vážně a zadržela mu ruku. "Přece byste ji nechtěl krájet takovýmhle těžkým zabijákem! Vždyť byste to docela srazil - splasklo by to na brousek! Nate, tu máte, tady mám starý tenký nůž, co ho mám schválně pořád nabroušený. No tak vidíte - krájí se lehounce jako pápeří! A teď se do toho pusťte - nic lepšího nikde neseženete!"

"Tom Lincoln tvrdí," řekl Jiří s plnými ústy, "že jejich Jinny je lepší kuchařka než ty."

"Ti Lincolnovic, do těch nic není, copak na nich vůbec záleží!" odpověděla teta Chloe pohrdavě. "Myslím totiž, když je člověk srovnává s našimi pány. Jinač jsou docela slušní, jenže tak po obyčejnsku. Ale aby něco dokázali postavit doopravdy nóbl, o tom se jim ještě ani nezdálo. Postavte třeba vedle sebe jenom pana Lincolna a pana Shelbyho! A co paní Lincolnová - dovede snad ta zrovna vplout do pokoje jako naše paní - víte, tak krásně a vznešeně? I dejte mi svátek, nic mi o těch Lincolncvic nevykládejte!"

A teta Chloe pohodila hlavou jako člověk, který doufá, že se přece ve světě nějako vyzná.

"Dobře, dobře, ale já tě sám slyšel říkat," namítl Jiří, "že Jinny je docela slušná kuchařka."

"To jsem taky říkala," přikývla teta Chloe, "to musím přiznat. Dobrou, poctivou, obyčejnou stravu, to Jinny svede; slušný pecen kukuřičného chleba - uvařit bandory, to ještě jakžtakž umí. Její obyčejné koláče nestojí sice zvlášť za řeč, to tedy nestojí, obyčejné koláče od Jinny nestojí sice zvlášť za řeč, ale ještě ujdou. Ale božínku, když přijde na něco složitějšího, co svede s tím? No, dělá překrývané ovocné koláče - to se ví, dělá - ale jakou na nich má kůrčičku? A svede snad opravdu kypré těsto, co se jen v ústech rozplyne a je nadýchané jako pěna? No, já u nich byla, když se slečna Mary měla vdávat, a Jinny mi jen ukázala ty své svatební koláče. Však víte, že Jinny a já jsme dobré kamarádky. Proto jsem jí neřekla ani slovo, ale dejte mi svátek, pane Jiří! Já bych týden ani oka nezamhouřila, kdybych napekla takovou várku koláčů, jako měla ona. Nic do nich nebylo, hanba mluvit."

"Podle mého si Jinny jistě myslila, že se jim nic nevyrovná," poznamenal Jiří.

"Že si myslila - jakpak by ne! Ukazovala se s nimi, prostoduché neviňátko! V tom to právě vězí, víte, že tomu Jinny prostě nerozumí. Božínku, ta rodina, to přece není žádná rodina! To se od Jinny nedá ani čekat, že by něčemu rozuměla. Není to vůbec její chyba. Ach jé, pane Jiří, vy ani z poloviny nechápete, co máte za výhodu, z jaké jste rodiny a co máte za vychování!"

Tu si teta Chloe povzdychla a dojatě zakoulela očima do stropu.

"Jisté je, teto Chloe, že chápu všechny svoje výhody, pokud jde o koláče a dorty," odpověděl Jiří. "Jen se zeptej Toma Lincolna, jestli se mu nechlubím, pokaždé jak se s ním sejdu."

Teta Chloe se opřela zády o lenoch židle a ulevila si hlučným výbuchem smíchu. Smála se tomuto vtipnému odseknutí mladého pána, až se jí po černých lesklých lících kutálely slzy, a námahu smíchu prostřídávala laskovným poplácáváním a pošťuchováním mladého pána Jiřího.

Říkala mu přitom "I dejte pokoj!" a "Jste mi vy mládeneček!" a že z něho bude mít ještě smrt, ano, je to prý jisté, jeden den z něho bude ještě mít smrt.

Po každém takovém ponurém proroctví vybuchla v nový záchvat smíchu, vždycky delší a silnější než předtím. A tak si Jiří už doopravdy začínal myslit, že je až nebezpečně vtipný panáček a že by se slušelo, aby si dával pozor, když mluví "legračně, že se to nedá ani povídat".

"Tak jste to tedy Tomovi pověděl? Božínku, co se ta mládež navyvádí! Vy jste se Tomovi chlubil? Božínku, pane Jiří, vy byste věru rozesmál i mrtvého!"

"Ano," přisvědčil Jiří, "řekl jsem mu: ,To bys měl vidět některé ty koláče naší tety Chloe, Tome, to je teprv to pravé,' povídám mu."

"Věčná škoda, že je Tom nezná," odpověděla teta Chloe. Tomova zaostalost po téhle stránce učinila zřejmě na její dobrácké srdce silný dojem.

"Měl byste ho k nám jednou pozvat na oběd, až se to hodí," dodala, "to by od vás bylo moc hezké, pane Jiří. Neměl byste se nad nikoho vyvyšovat pro svoje výhody, víte, pane Jiří, protože všechny výhody dostáváme bez vlastního přičinění - to musíme mít ustavičně na paměti," řekla teta Chloe s velmi vážným výrazem.

"Stejně chci k nám Toma pozvat - na některý den po neděli," řekl Jiří. "A ty se ukážeš, co dovedeš, teto Chloe, viď? Až bude otvírat oči! Nacpeme ho, že na to nezapomene celých čtrnáct dní, co?"

"No, no - to jistě," přikývla teta Chloe, celá rozradostněná. "Však uvidíte! Božínku! Když člověk pomyslí na některé ty naše hostiny! Pamatujete na tu mísu zapékaných kuřat, co jsem dělala, když jsme dávali oběd na počest jenerála Knoxe? Já a paní jsme se kvůli té kůrčičce div spolu nepohádaly. Nevím, co to někdy do těchhle dam vjede. Ale když na člověku někdy zrovna leží největší odpovědnost, abych tak řekla, a vážně neví, kde mu hlava stojí, vyberou si právě ten čas a přijdou si do kuchyně a jenom se člověku pletou pod ruku! Jako třeba paní, chtěla hned, abych tohle dělala takhle a hned zas tamto onak. Nakonec jsem si už troufla být dovolená a povídám: Jen se podívejte na ty svoje krásné bílé ručičky, paní, na ty dlouhé prstíčky ověšené samými lesklými prsteny, jako ty moje bílé lilie, když na ně padne rosa - a podívejte se na ty moje velké černé pracny. No, nemyslíte, že Pánbůh chtěl, abych kůrčičky pekla já a vy abyste seděla v salóně?' Tak vidíte, tak jsem byla dovolená, pane Jiří!"

"A co na to řekla maminka?" zeptal se Jiří.

"Cože řekla? - No, jen jí to tak v očích zahrálo smíchy - v těch jejích velkých hezkých očích, víte? A povídá: ,No, teto Chloe, myslím, že v tomhle bys mohla mít jako pravdu.' To povídá a odešla do salónu. Měla mi dát jednu přes hlavu za tu mou dovolenost. Ale tak už to jednou je - jak se mi v kuchyni plete dáma, tak nic nesvedu!"

"Však se ti ten oběd doopravdy povedl - pamatuju se, říkali to všichni," přihodil Jiří.

"Viďte, že jo? A nestála jsem snad zrovninka ten den za dveřmi jídelny? A neviděla jsem snad, jak si jenerál třikrát za sebou podával talíř ještě pro kousek právě těch kuřat? A povídá: ,Musíte mít mimořádně dobrou kuchařku, paní Shelbyová.' Božínku, div jsem na místě nepukla pýchou!"

A odmlčela se.

"A ten jenerál, ten se vyznal, co je dobré vaření!" pokračovala teta Chloe a hrdě se napřímila. "Náramně nóbl pán, ten jenerál! Pochází z jedné z nejprvnějších rodin ve staré Virgínii! Ten jenerál - ten se vyzná, co je co, stejně jako já. Víte, každé zapékání má svůj háček, pane Jiří - ale ne každý ví, v čem ta finta vězí nebo co se má a nemá. Ale ten jenerál, ten to ví - poznala jsem to hned, jak promluvil. Ja, ten ví, v čem ty finty vězí!"

Zatím dospěl mladý pán Jiří až k tomu bodu, k jakému se může (za obvyklých okolností) dostat i zdravý chlapec. Nemohl už totiž pozřít ani jediné sousto, a proto měl konečně čas povšimnout si hromádky kudrnatých hlaviček a jiskřivých očí, které z protějšího kouta hladově sledovaly jeho počínání.

"Tu máte, Moše, Petře," řekl Jiří, ulamoval notné kusy bábovky a házel jim je. "Chcete přece taky, ne? Teto Chloe, upeč jim přece taky nějaký ten lívanec!"

Jiří a Tom si přesedli na pohodlnou lavici v koutě u krbu a teta Chloe napekla ještě pořádnou kupu lívanců. Potom si vzala malou holčičku na klín a začala střídavě krmit dítě a sebe a podělovat také Mošeho a Petra. Těm zřejmě chutnalo nejlíp, když se mohli při jídle válet po podlaze pod stolem, lechtat se a tu a tam zatahat batole za paleček u nohy.

"Dejte přece pokoj, slyšíte?" okřikovala je matka a co chvíli kopla namátkou naslepo pod stůl, když povyk dosáhl přílišné nezvedenosti. "Nemůžete se chovat slušně, když k vám přijdou na návštěvu bílí? Přestaňte s tím už přece, slyšíte? Dejte si raději pozor, nebo vám to spočítám, zač je toho loket, až pan Jiří odejde!"

Těžko uhádnout, jaký význam se skrýval pod tou děsivou hrozbou. Je však jisté, že její strašlivá nejasnost učinila zřejmě velmi malý dojem na mladé hříšníky, kterým platila.

"No ne!" řekl strýc Tom. "S těmi tolik šijí všichni čerti, že se nedovedou vůbec chovat."

Tu se chlapci vydrápali zpod stolu a s obličejem i s rukama celýma zapadanýma sirupem začali horlivě líbat miminko.

"Dejte pokoj, jděte pryč!" okřikla je matka a odstrkovala jejich kudrnaté hlavy. "Vždyť se mi k sobě všichni slepíte a nikdo vás už nerozlepí, když budete tohle tropit. Hajdy k studni a umejte se!" nakázala jim.

Toto napomenutí doprovodila ještě plesknutím, které sice zadunělo velmi hrozivě, ale nemělo patrně jiný účinek, než že z chlapců vyrazilo smích tím bouřlivější. Hnali se totiž jeden přes druhého jako o překot ven a za dveřmi se veselím přímo rozřičeli.

"Viděl už někdo v životě takové darebné nezbedy?" zeptala se teta Chloe spíš samolibě než nahněvaně.

Potom vytáhla starý ručník, zřejmě pro takové případy určený, nalila na něj z nakřáplé čajové konvice trochu vody a začala batoleti stírat sirup z tvářiček i ručiček. Když holčičku vypulírovala, až se blýskala, posadila ji Tomovi na klín a sama se čile pustila do odklízení večeře.

Robátko se zatím zabývalo tím, že Toma tahalo za nos, škrábalo ho po tváři a buclatýma ručičkama se mu hrabalo v kudrnatých vlasech. Tato hra skýtala holčičce zřejmě obzvláštní potěšení.

"Pěkná všetečka, co? Čiperka jedna!" prohodil Tom a podržel si holčičku na délku ruky před sebou, aby ji viděl celou.

Potom vstal, posadil si ji na široké rameno a začal s ní skákat a tancovat. Mladý pán Jiří po ní přitom šlehal lehce kapesníkem a Moše s Petrem, kteří se zatím vrátili, bručeli jí za zády jako medvědi.

Nakonec teta Chloe prohlásila, že jí "tím křikem přímo rvou uši". Protože se však tento krutý chirurgický zákrok podle jejího vlastního tvrzení děl v chaloupce den co den a teta Chloe měla uši pořád, nepřispělo její prohlášení ani v nejmenším k ztišení veselosti, dokud se všichni nevykřičeli, nenaváleli a neutancovali, až už nemohli a chtěj nechtěj se uklidnit musili.

"A teď, doufám, snad už máte dost," řekla teta Chloe, která zatím zpod postele hbitě vytáhla hrubě stesané nouzové lůžko. "No, Moše, i ty, Petře, hajdy na kutě! Máme dnes přece svou týdenní náboženskou hodinku."

"Ale mami, my nechceme spát. My chceme sedět a poslouchat hodinku."

"Bodejť, teto Chloe, jen to zase zašoupni a nech je vzhůru," řekl mladý pán Jiří rozhodně a zastrčil spací šuple pod postel.

Potom přivalil Tom do srubu dva prázdné sudy, podložil každý z obou stran kamenem, aby se nemohly kutálet, a nakonec přes ně položil fošny. Když takto narychlo pořídil lavice, překotil ještě několik dřezů a kbelíků dnem vzhůru, rozestavil viklavé židle a byl s přípravami na hodinku hotov.

Brzy pak světnici zaplnilo různorodé shromáždění, od starého, šedovlasého osmdesátiletého patriarchy až po patnáctiletou mládež, dívky i hochy.

Zatímco se v chatrči otroka odehrávala tato scéna, docela jiná se odehrávala v komnatách jeho pána.

Otrokář a pan Shelby byli spolu sami v jídelně, kterou jsme tu už popsali, a seděli u stolu pokrytého papíry a psacím náčiním.

Pan Shelby se zabýval počítáním několika balíčků bankovek. Jakmile jeden z nich spočítal, hned jej přistrčil k otrokáři a ten po řadě přepočítal všechny balíčky po něm.

"Všechno v pořádku," řekl handlíř. "A teď už jen podepsat tady to."

Pan Shelby si chvatně přitáhl kupní smlouvy k sobě a podepsal je jako člověk, který pospíchá, aby měl nepříjemnou věc raději už za sebou. Potom je zároveň s penězi odstrčil od sebe.

Haley vytáhl z notně odřené tašky pergamenovou listinu, přelétl ji pohledem a podal ji panu Shelbymu. Ten se jí chopil, pohybem, v němž bylo znát krocenou dychtivost.

"Nu, tak máme tu věc v teple! Hotovo!" řekl handlíř a vstal.

"Ano, hotovo!" pravil pan Shelby přemítavým tónem. Dlouze si vzdychl a opakoval:

"Ano, hotovo!"

"Tak se mi zdá, že vás to zrovna nějak moc netěší," prohodil handlíř.

"Doufám, Haley," pravil pan Shelby, "že nezapomenete, co jste mi na své čestné slovo slíbil. Že neprodáte Toma dřív, než se přesvědčíte, do jakých rukou se dostane."

"Hm, vždyť jste ho přece teď sám právě tak prodal, pane," namítl handlíř.

"Víte dobře, že mě k tomu dohnaly okolnosti," odpověděl Shelby zvysoka.

"Hm, víte, okolnosti můžou k tomu dohnat taky mne," opáčil handlíř. "Ale buď jak buď, přesto udělám, co bude v mých silách, abych Tomovi opatřil pěkné místečko. A že bych s ním snad špatně jednal sám, toho se nemusíte bát ani za mák. Jestli mám za co děkovat pánubohu, tak je to za to, že nikdy v ničem nejsem krutý."

Po výkladu, jímž starý otrokář již předtím objasnil své zásady lidskosti, tato jeho ujištění pana Shelbyho nijak zvlášť neuklidnila. Ale protože to byla nejlepší útěcha, jakou daný případ připouštěl, nechal otrokáře mlčky odejít a usadil se, aby si o samotě vykouřil doutník.

5 KAPITOLA PÁTÁ

ukazuje, co cítí živá movitost, když mění majitele

Pán a paní Shelbyovi se odebrali do ložnice na noc. Pán si hověl ve velké lenošce a probíral se několika dopisy, které přišly odpolední poštou. Paní stála před zrcadlem a rozčesávala si kartáčem složitě spletené copy a kudrlinky, do nichž jí Eliza upravila účes. Všimla si totiž, jak je bledá v obličeji a jak má ztrhané oči, a vzdala se pro ten večer jejích služeb a poručila jí, aby šla spát. Práce, kterou se zabývala, jí celkem přirozeně připomněla její ranní rozmluvu s Elizou. Obrátila se tedy k manželovi a pronesla lhostejně:

"Mimochodem, Arture, kdo to byl, ten neotesanec, co sis ho dnes přivedl k obědu?"

"Jmenuje se Haley," odtušil Shelby a zavrtěl se poněkud rozpačitě v lenošce. Neodtrhl však oči od dopisu, do kterého upřeně zíral.

"Haley! Kdo to je a co tady mohl, prosím tě, pohledávat?"

"Hm, je to člověk, co jsem s ním měl nějaké obchodní jednání, když jsem byl posledně v Natchezu," odpověděl pan Shelby.

"A kvůli tomu si dovolil chovat se tady jako doma a přijít si k nám i na oběd?"

"Nu, já ho pozval, měl jsem s ním nějaké účtování," pravil Shelby.

"Je to obchodník s černochy?" zeptala se paní Shelbyová, když si všimla jisté rozpačitosti v manželově chování.

"Proč, moje milá? Jak tě to mohlo napadnout?" opáčil Shelby otázkou a pozdvihl oči.

"Nevím, jen tak. Ale po obědě ke mně přišla Eliza, celá rozrušená, plakala a vyváděla a říkala, že mluvíš s nějakým otrokářem. A prý slyšela, že od tebe chce koupit jejího chlapce - husička jedna směšná!"

"To že slyšela, hm?" utrousil pan Shelby a vrátil se opět k svému dopisu. Nějakou chvíli zdánlivě upínal všechnu pozornost na něj a ani nepostřehl, že ho drží vzhůru nohama.

"Jednou to musí stejně vyjít najevo," dodal si v duchu. "Tak teď, nebo jindy!"

"Řekla jsem Elize," povídala paní Shelbyová a nepřestávala si přitom pročesávat vlasy, "že je blázínek, když se tak trápí, a že ty jsi jaktěživo neměl s lidmi takového rázu žádné styky. To se rozumí, věděla jsem, že by tě nikdy nenapadlo někoho z naší čeledi prodat - a nejméně už takovému člověku."

"Inu, Emílie," odpověděl jí manžel, "tak jsem také odjakživa smýšlel i mluvil. Ale pravda je, moje situace je taková, že se bez toho neobejdu. Budu muset několik našich lidí odprodat."

"Tomu chlapovi? Nemožné! To jistě nemyslíš vážně, Shelby!"

"Říkám to nerad, ale myslím to vážně," pravil pan Shelby. "Svolil jsem, že prodám Toma."

"Cože! Našeho Toma? To dobré, věrné stvoření? Vždyť ti slouží věrně už od chlapeckých let. Ach Shelby! A ke všemu jsi mu ještě slíbil svobodu - ty i já jsme s ním o tom mluvili snad stokrát. Ano, teď už bych mohla uvěřit všemu - teď už bych mohla uvěřit, že bys dokázal prodat malého Harryho, jedináčka naší ubohé Elizy!" zvolala paní Shelbyová hlasem jak lítostivým, tak i rozhořčeným.

"Inu, když už musíš vědět všechno, tedy je to tak. Svolil jsem, že prodám Toma i Harryho. A nevím, proč by se na mne měl někdo dívat jako na nějakého netvora, když jednou udělám něco, co všichni dělají dnes a denně."

"Ale proč jen sis ze všech našich lidí vybral zrovna tyhle dva?" namítla paní Shelbyová. "Proč z celého statku prodáváš právě ty, když už vůbec musíš někoho prodat?"

"Protože za ně utržím víc než za koho druhého, proto. Kdybys chtěla, mohl bych vybrat někoho jiného. Ten chlapík mi nabídl vysokou cenu za Elizu, kdyby to se ti hodilo lip," odpověděl pan Shelby.

"Bídák!" vybuchla hněvivě paní Shelbyová.

"Nu, o tom jsem neuvažoval ani okamžik - z ohledů k tvým citům jsem o tom nechtěl ani slyšet. Aspoň to mi tedy připiš k dobru."

"Můj milý," řekla paní Shelbyová, když se ovládla, "odpusť mi. Ukvapila jsem se. Překvapilo mě to, nic takového jsem vůbec nečekala. Ale jistě mi dovolíš, abych se za ty nešťastné tvory přimluvila. Tom je velkodušný, věrný člověk, i když je černý. Vskutku pevně věřím, Shelby, že kdyby na to přišlo, položil by za tebe i život."

"To vím - máš jistě pravdu. Ale jaký má tohle všechno smysl? Nemohu si prostě pomoci," odpověděl pan Shelby.

"Proč se třeba neomezit ve výdajích?" otázala se paní. "Docela ráda budu svůj díl nepohodlí snášet. Ach Shelby, tolik jsem se snažila - skutečně poctivě snažila, jak se patří na křesťanku - konat vůči těm nebohým, prostým, nevolnickým tvorům svou povinnost! Celá léta jsem se o ně starala, učila jsem je, bděla jsem nad nimi, znala všechny jejich drobné starosti i radosti! Jak mohu ještě někdy před nimi nést hlavu vzhůru, jestliže pro pár mizerných grošů zisku prodáme tvora tak věrného, šlechetného a důvěřivého, jako je nebohý Tom? Když ho v jediném okamžiku odtrhneme od všeho, co jsme ho naučili milovat a cenit si?"

Odmlčela se a hned zase pokračovala:

"Naučila jsem je povinnostem k rodině, rodičů k dětem, manžela k ženě - jak mám nyní snést takové otevřené přiznání, že pro nás nic neznamená žádné pouto, žádná povinnost, žádný rodinný svazek, ať sebeposvátnější, že nám jsou peníze nade vše? Mluvila jsem s Elizou o jejím chlapci - o její povinnosti jako křesťanské matky, aby nad ním bděla, modlila se za něho a vychovala ho po křesťansku. A co jí mám povědět teď, když ho od ní odtrhneš a prodáš jeho duši i tělo bohaprázdnému, bezcharakternímu člověku, jen abys zachránil nějaký pakatel? Říkala jsem jí, že jedna duše má větší cenu než všechny peníze světa - a jak mi může dál věřit, když uvidí, že na obrátku smýšlíme jinak a prodáme jí dítě? Že chlapce prodáme možná do jisté záhuby těla i duše?"

"Je mi líto, Emílie, že to cítíš takhle - věru velmi líto," odpověděl pan Shelby. "A také si tvých citů vážím, i když nepředstírám, že je snad s tebou sdílím v plném rozsahu. Ale říkám ti rovnou a ve vší vážnosti, nemá to smysl - nemohu jinak. Nechtěl jsem ti tohle vůbec říkat, Emílie - ale nemám prostě na vybranou; buď prodat ty dva, nebo prodat všechno. Buďto půjdou oni, nebo půjde všechno všudy."

Odkašlal si a mluvil zase dál:

"Haleymu se dostala do rukou moje hypotéka a ta, když se s ním okamžitě nevyrovnám, zhltne prostě všechno. Sháněl jsem, vyškraboval jsem a půjčoval jsem si a divže jsem ještě nežebral, ale pořád mi ještě chyběla cena právě těch dvou, abych mohl částku plně vyrovnat. A tak jsem se jich musel vzdát. Haleymu se to dítě zalíbilo a souhlasil, že tak tu věc skoncuje, ale jinak ne. Byl jsem v jeho moci a musel jsem to udělat. Když tak těžce neseš, že musím prodat je, bylo by ti milejší, kdybych musel prodat všechno?"

Paní Shelbyová stála, jako když ji omráčí.

Nakonec přistoupila k toaletnímu stolku, zabořila obličej do dlaní a vzdychla, skorem zasténala.

"Tohle je kletba boží za otroctví! - Kletba krutého, krutého, prokletého činu! - Kletba pánů i kletba otroků! A já hlupák si myslela, že ze zla tak vražedného mohu udělat něco dobrého! Je to hřích, držet si otroka, i když to naše zákony dovolují! Odjakživa jsem cítila, že to je hřích - odjakživa jsem si to myslela, už. jako malé děvče! A smýšlela jsem tak tím pevněji, když jsem přistoupila k naší církvi. Ale domnívala jsem se, že je mohu přikrášlit - myslila jsem, že mohu vlídností a péčí a učením zlepšit poměry našich černochů, aby se cítili lépe, než kdyby byli svobodní! Já hlupák!"

"Poslyš, Emílie, vždyť z tebe se stává úplná abolicionistka!"

"Abolicionistka! Kdyby jen abolicionisté věděli o otroctví tolik, co vím já, to by mohli mluvit! Nepotřebujeme, aby nám to teprve říkali. Víš dobře, že jsem nikdy nemyslela, že otroctví je správné - že jsem se odjakživa zdráhala vlastnit otroky."

"Nu, v tomhle se tedy lišíš od mnoha moudrých a zbožných lidí," poznamenal pan Shelby. "Pamatuješ se na kázání důstojného pána B. onehdy v neděli?"

"Taková kázání nechci už slyšet - pana B. nechci už v našem kostele nikdy slyšet. Kněží snad tomu zlu odpomoci nemohou - nemohou je vyléčit, stejně jako to nemůžeme my -, ale aby je ještě obhajovali?! To se odjakživa příčilo mému zdravému rozumu. A podle mého sis ani ty o tom kázání moc nemyslel."

"Nu," odpověděl Shelby, "musím přiznat, že tihle kněží zacházejí někdy v těch věcech dál, než bychom se my ubozí hříšníci snad kdy vůbec odvážili. My, lidé znalí života, musíme notně mhouřit oči nad všelijakými věcmi a zvykat si na jednání, které není právě nejspravedlivější. Ale je zase taky pravda, že nám není zrovna po chuti, když se ženy a kněží utrhnou a jdou otevřeně a vší silou přes naši hlavu a ženou si po svém dál věci, kde jde buď o náležitou míru, nebo o mravnost. Ale teď, má drahá, už doufám uznáváš nutnost toho řešení a vidíš, že jsem udělal to nejlepší, co okolnosti připouštěly."

"Ach ano, ano!" přisvědčila paní Shelbyová chvatně a ohmatávala roztržitě své zlaté hodinky. "Nemám nijak zvlášť mnoho šperků, aby to stálo za řeč," dodala zamyšleně, "ale nepořídilo by se za tyhle hodinky nic? - Byly drahé, když jsme je kupovali. Kdybych aspoň mohla zachránit to Elizino dítě, obětovala bych všechno, co mám."

"Je mi to líto, Emílie, hrozně líto," pravil pan Shelby. "Je mi líto, že si to bereš tolik k srdci. Není to totiž nic platné. Pravda je, Emílie, že věc je už hotová. Kupní smlouvy jsou už podepsané a Haley je má v ruce. A ty musíš být ráda, že to nedopadlo hůř. Bylo v moci toho člověka všechny nás zničit, a teď jsme z toho celkem venku. Kdybys toho člověka znala tak jako já, pochopila bys, že jsme vyvázli jen o vlásek."

"To je tak krutý?"

"No, surovec snad zrovna není, ale je to člověk houževnatý jako kůže - člověk, který nemá jiný zájem než obchod a zisk - je chladný a rozhodný - a nelítostný jako smrt a hrob. Za slušné procento výdělku by prodal vlastní matku - a nepřál by té stařeně přitom ani nic zlého."

"A tenhle bídák je teď pánem našeho dobrého, věrného Toma a Elizina dítěte?"

"Abych ti řekl pravdu, má drahá, nesu tu věc notně těžce i já. Oškliví se mi vůbec na to pomyslit. Ale Haley chce celou záležitost vyřídit co nejrychleji a ujmout se vlastnictví hned zítra. Hezky časně ráno vezmu koně a odjedu. Pravda je, že se nemohu podívat Tomovi do očí. A ty si zařiď na zítřek nějakou vyjížďku a vezmi Elizu s sebou. Ať se ta věc odbude, až ona bude z cesty."

"Ne, ne," odmítla paní Shelbyová. "Na téhle ohavné krutosti nebudu žádným způsobem spoluvinicí ani pomocnicí. Zajdu se podívat na chudáka drahého Toma v jeho neštěstí, pomoz mu sám Bůh! Alespoň všichni uvidí, že jejich paní s nimi cítí a chápe je. Pokud jde o Elizu, neodvažuji se na to ani pomyslit. Kéž nám Bůh odpustí! Čeho jsme se to dopustili, že na nás dolehla tahle krutá nutnost?"

Tuto rozmluvu vyslechl ještě kdosi, o němž pán a paní Shelbyovi neměli vůbec tušení.

S jejich ložnicí totiž sousedila velká komora s dvojími dveřmi. Jedny vedly do pokoje a druhé na chodbu. Když paní Shelbyová pro ten večer Elizu propustila, horečně rozčilené otrokyni hned vytanula v mysli tato komora. A tam se také ukryla a přitiskla ucho pevně na škvíru ve dveřích. Neušlo jí jediné slůvko z celé rozmluvy.

Sotva se hlasy rozplynuly v mlčení, Eliza vstala a vykradla se tichounce ven. Bledá, rozechvělá, se strnulým obličejem a stisknutými rty vypadala jako docela jiná bytost než ono jemné a plaché stvoření, jímž byla až doposud. Opatrně se plížila síní, na okamžik zaotálela před dveřmi paniny ložnice a zdvihla ruce v němé prosbě k nebi, ale hned se zase odvrátila a vklouzla do svého pokojíka.

Byla to tichá, útulná světnička na temže patře jako pokoj panin. Hle, tam je to milé, slunné okno, kde tak často vysedávala a zpívala si při šití, a tamhle polička s knihami a rozličné drobné ozdůbky vyrovnané před nimi, dárky od vánoc. Tam ve skříni a v prádelníku je její skrovná zásoba šatstva. Zde, zkrátka, je její domov - a celkem vzato, byl pro ni až dosud poměrně šťastný!

Ale na posteli ležel její chlapeček. Spal a dlouhé kadeře mu splývaly volně kolem nevědomé tvářičky. Růžovou pusinku měl pootevřenou, buclaté ručičky rozhozené po pokrývce a celý obličejíček obestřený úsměvem jako sluneční paprsek.

"Chuděro malá! Ubožáčku!" zašeptala Eliza. "Prodali tě! Ale tvoje maminka tě ještě stačí zachránit!"

Na chlapcův polštář neskápla jediná slza. V takové svízelné chvíli nemá srdce slz, aby je ronilo; roní pouze krůpěje krve a v tichosti samo ze sebe krvácí.

Popadla kus papíru a tužku a ve spěchu napsala:

Ach paní moje, drahá moje paní! Nemyslete si o mně, že jsem nevděčná - nevzpomínejte na mne nijak ve zlém! Ale vyslechla jsem všechno, co jste večer hovořila s pánem. Pokusím se svého chlapce zachránit - jistě mě za to nebudete odsuzovat! Bůh vám žehnej a odplať vám všechnu vaši dobrotu!

Kvapně lístek složila a nadepsala jménem. Potom přistoupila k prádelníku, sbalila chlapcovy šatečky do uzlíku a přivázala si raneček šátkem pevně kolem pasu. A tak láskyplná je matčina paměť, že ani v hodině tak strašlivé nezapomněla do ranečku přistrčit dvě tři chlapcovy nejmilejší hračky. Pestře malovaného papouška si však nechala v ruce, aby jím hošíka zabavila, až ho bude musit probudit. Dalo trochu práce malého spáče vyburcovat, ale po několika pokusech se dítě posadilo a hrálo si s papouškem, zatímco si matka nasazovala čepec a přehazovala šál.

"Kam jdeš, maminko?" zeptal se, když přistoupila k posteli s jeho kabátkem a čepičkou v ruce.

Matka se k němu naklonila a zadívala se mu nesmírně vážně do očí. Chlapec ihned uhodl, že se děje něco mimořádného.

"Pst, Harry!" zašeptala Eliza. "Nesmíš mluvit nahlas, nebo nás někdo uslyší. Chce přijít jeden zlý člověk a vzít mamince jejího malého Harryho a ve tmě ho odnést pryč. Ale maminka ho nedá - oblíkne svému chlapečkovi čepičku a kabátek a uteče s ním, aby ho ten škaredý člověk nemohl chytit."

Za tohoto výkladu uvázala a zapjala chlapci jeho prosté oblečení a pak ho vzala do náruče a šeptem ho ještě napomenula, aby byl úplně zticha. Potom otevřela dveře, které vedly z jejího pokojíka na venkovní verandu, a tichounce vyklouzla ven.

Byla zářivá, mrazivá, hvězdnatá noc. Matka ovinula pečlivě šálem dítě, které v neuvědomělé hrůze ani nedutalo a drželo se jí pevně kolem krku.

V koutě verandy před hlavním vchodem spal starý Bruno, velký novofoundlandský pes. Když se nyní Eliza blížila, zvedl se na nohy a tlumeně zavrčel. Vlídným šeptem ho zavolala jménem a zvíře, její dávný miláček a starý kamarád, ihned zavrtělo ocasem a chystalo se jít za ní, ačkoli se mu zřejmě v té prostoduché psí hlavě dlouho nemohlo rozležet, co může taková nerozvážná půlnoční procházka znamenat.

Zjevně ho povážlivě znepokojovala jakási nejasná představa o nemoudrosti nebo nepatřičnosti tohoto počínání. Často se totiž zastavoval, jak Eliza kráčela ustavičně dál, a přemítavě se díval vždycky nejdřív na ni a potom na dům. A pak, jako by ho ta úvaha uklidnila, capkal zase za ní dál. Ve chviličce došli pod okno chaloupky strýce Toma a Eliza se zastavila a lehounce zaklepala na okenní sklo.

Modlitební hodinka u strýce Toma se pro zpěv nábožných písní protáhla do velmi pozdní chvíle. Ale poněvadž si strýc Tom dopřál ještě pár notně dlouhých sólových vystoupení, když už skončila, následek toho byl, že on i jeho ctihodná manželka dosud nespali, třebaže už bylo mezi dvanáctou a jednou s půlnoci.

"Dobrý bože! Co se děje?" zvolala teta Chloe, vyskočila a spěšně odtáhla záclonku. "Pro boha živého, ona je to Líza! Přehoď si něco na sebe, táto, honem! Je tady taky starý Bruno, ťape kolem ní - pro všechno na světě! Už jí jdu otevřít."

A doprovodila slovo činem. Dveře se rozletěly a světlo lojového sloupku, který Tom ve chvatu zažehl, dopadlo na ztrhanou tvář a tmavé, divé oči uprchlice.

"Strýčku Tome, teto Chloe, utíkám pryč - beru s sebou svoje dítě. Pán ho prodal!"

Odhalení