Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Karel Václav Rais

Na lepším

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Na lepším

Na lepším

Karel V. Rais

JAROSLAVU VRCHLICKÉMU

z úcty a lásky

I

Stíny jabloní nevysokých, ale rozkleslých na zahradě kolem samoty u Voralů bledly a ponořovaly se v hustý trávník, k němuž se schýlilo již první jemné šero podvečerní.

Dvě děti, jež se s jekotem a bujným smíchem honily mezi stromy, mrštně se zatáčejíce kolem kmenů jejich, usatoněny, udýchány náhle se zastavily, a hlasitě vydechujíce, utíraly si zpocená, do tmava zardělá líce, osvětlená mdlým svitem západu. Dvoje svítící dětské oči se zahleděly v daleký široký dol, na jehož pozadí se rozpínala běložlutá, již ani nesršící obloha. Slunce se již před hodnou chvílí smeklo po ní do hlubin; poslední mdlé konce jeho paprsků zápasily s tichým šerem letního podvečera, v němž odpočíval pěkný dol, v dáli kolem dokola obložený mírnými, zprohýbanými vlnami pahrbků, na jejichž bocích i temenech se temněly kusy lesů.

Uprostřed roviny, v dlouhé příčné řadě seděly bílé domky městečka Libočan; mohutné, ztemnělé staré kmeny se široce rozpínaly kolem rudé střechy zámečku, za nímž se tyčil tmavý komín tovární.

Doleji, u kostela, jehož nevysoká, špičatá věž se šedě leskla, byly seskupeny největší domy kamenné, patrové; dále do městečka kamenných staveb ubývalo, jen sem tam se bělely mezi řadou domků dřevěných, jejichž skloněné střechy zapadaly do stromů zahrad.

V pozadí Libočan, na západní výšince seděla ves Lhota, vpravo na samém podlesí Pastviny, nad nimiž se právě prořídila večernice, a ještě dále k severu byl chumel stromů a střech, značící obec Horku. Dole v rovině, na severovýchodě městečka, v lánech polí a luk, v nichž se černala stromořadí, pod řadami vysokých topolů se krčila stavení Bystrého; bílá kaplička uprostřed vsi se hlásila až do dálky.

Na jihu, nahoře na podlesí, dřímalo několik samot.

To všecko měly Voralovy děti před sebou jako na velikém obraze, před nímž rozestřena byla pole i luka, a u Bystrého i tmavě modrá hladina rybničná.

Samota u Voralů patřila k Polánce, dědině tři čtvrti hodiny východně od Libočan, o několika jen staveních, jež se rozběhla na bocích zprohýbaného návrší; borový les tu tam zabíhal až k samým chalupám a barákům.

U Voralů byli na planince, tři čtyři minuty od dědiny. Nevelká, všecka dřevěná, hodně schýlená chalupa měla roubenou světnici, z níž dvě čtyřtabulková okna hleděla do roviny k Libočanům, dvě boční na hrbolatou křivou zásep, na rozjezděný dvůr a na palouk, nad nímž se klonily staré štěpy.

Voralovy děti pobloudivše očima v dáli, zahleděly se do vůkolních polí, dosud oživených.

Úvozem směrem k Libočanům se ploužil vůz, naložený mandeli obilí; jeho kola i žebřiny zapadaly mezi vysokým obilím.

Na jednom poli nakládali; muž, zpola svlečený, stál na voze, a dvě ženy honíce se od snopu k snopu, mu podávaly. Na jetelišti stál vůz s žebřinkou, krávy u voje pohružovaly hlavy do hromady jetele, a nabravše plné tlamy stvolů, jaře je povznášely; hospodář se kosou rozpřáhal do jetelového houští.

Na veliké ploše panského lánu hromada lidí, mužů i žen, stavěla snopy do mandelíků; šafář zahnutou hůl maje pověšenu na levé paži, stál u nich a bílé chumáče kouře se mu ploužily od hlavy do čistého vzduchu.

Vtom se zas Voralovy děti, Manka i Váša, jako když mezi ně střelí, znova daly do honěnky...

Byly tuze po domácku: Manka asi desetiletá, jen v krátké modračce a v košili, Váša, starší, v štrukskách s velkými záplatami, kolem nichž se však látka již velmi roztřepila, s jednou šlí přes umouněnou, rozhalenou košili. Bosy byly, nohou tuze umuděných, zaprášených, Manka bez šátku, Váša bez čepice; měly světlé vlasy, Vášova krátce ostříhaná hlava byla skoro bílá, zato Manka měla na hlavě hnízdo rozcuchané, jemné, třpytné chumáčky se nad ním třepotaly a vzadu visely dva nevelké, počechrané copánky, jeden svázaný bílou, druhý černou tkaničkou.

Opět s jekotem a smíchem běhaly mezi stromy, schovávaly se za jejich kmeny a zabočovaly sem tam, jen aby se popletly v letu.

Vtom na záspi povstalo třetí dítě a klusalo k nim. To bylo děvčátko sotva čtyřleté, také světlovlasé, v jediné krátké sukýnce a košilce; všecko bylo na něm usmoleno, i tváře mělo, jako by je bylo pohružovalo do rozdělané hlíny.

"Já se chci taky honit!" křičelo, nemotorně cupajíc k palouku.

Druhé si ani nevšimly; teprve když děvčátko začalo jim v letu překážeti, Váša křikl: "Julko, sedneš někde, ať se nesvalíš!" a zabočily o kus dále, aby měly pokoj. Ale Julka cupala za nimi, marně se uhýbaly, v minutě zas byla u nich.

"I tak toho nechme, když se cikáně pořád plete," broukla Manka a sedla si pod jabloň; opřevši se o skloněný kmen přitáhla kolena a rozdivělé vlasy si odhrnovala z čela.

"Proč si nehraješ sama?" na Julku se oškroukl Váša, a našed na trávníku suchý prut, švihal jím do prázdna, až to hvízdalo.

Julka sebravši pod jabloní padanče, rychle se do něho zahryzla.

"Necháš to, zahodíš to, nevíš, že bys dostala zimnici?" ječela na ni Manka, a když malá neposlechla, vytrhla jí padanče a zahodila je, jak daleko mohla. Julka zakrabila: "Počkej, já to řeknu, bylo zralé, jako cukr!" a hledala jiné. Ale Manka jí brala jedno za druhým a házela je do polí.

Julka se dala do vřeštivého breku.

Od Libočan přiletěl hlahol klekání a ve chvilce se také na Polánce plačtivě rozklinkal zvonek.

Manka pokřižovavši se, oči vyvalujíc, polohlasně kárala maličkou: "Budeš už mlčet? Že si pro tě přijde klekánice! Už chodí - slyšíš?"

Julka přestala vřeštět, a rychle si utřevši oči, zadívala se v dál.

"Vidíš, u dědečka je už skoro tma -" ke Lhotce ukazovala Manka.

Ve chvilce děti seděly vedle sebe na kraji palouku a hleděly do zašeřených polí. Na panském bylo již ticho. Z dálky zněl hrkot a vrzot vozu, plížícího se na štěrkované silnici.

Cvrčkové na všech stranách svištivě brousili, i křepelka se hlučně ozvala a dále nad lukami se rozkvílela čejka.

Obloha byla vysoko, hladká, všude stejně svěže modrá; několik hvězd si již proďubalo vyhlídku.

Vtom děti sebou škubly - nad borovinkou, na vršku za Voralovou samotou se hlučně ozval drsný krákot vraní. Krá - krá - zapadalo v les.

Z luk zavál vlažný dech...

Děti stuleny upřeně hleděly do šira, až Manka vyskočila a křikla: "Maminka!" A již letěly všecky tři.

Ženština, jež se zprava po pěšině blížila, byla pod nákladem zle ohnuta; veliký ranec trávy, loktuší spoutaný, tlačil ji k zemi.

"Neleťte, ať se Julka nesvalí!" usupaná křičela v ústrety běžícím dětem.

"Maminka, maminka!" jásala maličká a již se mateře chytila za modračku.

"Tatínek ještě nepřijel?" jdouc zvolna, krok jako krok, ptala se matka.

"Nepřijel," odpověděli všichni a Julka hned spustila žaloby.

"I vždyť já jsem je slyšela ječet," mrzutě vyčítala matka; "už byste, halanti, mohli mít rozum."

"My už, maminko, máme hlad!" zaškemral Váša.

"Dočkej a jdi radši otevřít stodolu!"

Váša letěl a Manka se pustila za ním.

"Ještě nemáš dost? Počkej, počkej!" a Voralka zvolna šla po záspi.

Vstoupivši do stodoly do tmy, postoupila k přístodolku a pozpátku se spustila na ranec trávy; jen to žuchlo. Zůstala chvilku, jen hlasitě vydechujíc.

Rozvázavši uzly na prsou, pravila znavena: "To se člověk naškube, než toho tu hromadu natrhá!" a těžce povstávala.

"Je hodně trávy v bandorách?" tázala se Manka.

"Toť! Kdybyste byli co nač, sami byste s Vaškem na ni chodili, hromadu byste jí mohli natrhat; tam to jen překáží, dobytek to rád, a krmení by zůstalo víc na zimu. Ale kdepak vy!" a již děti strkala ze stodoly. Jenom Julka se jí sukní nespustila.

"Tak pojď, pojď, má hlavičko, pojď!" hladíc ji po hlavě, zamazlila se matka, "máš už hlad, viď?"

Bosé nohy Voralčiny ztěžka tlapaly do hrbolců záspi ; jak se rozhlížela dvorem, velké oči jí zasvítily.

Děti běžely rovnou do světnice, ale matka zašla do sklepa; ve chvilce byla však zpátky, nesouc tři hliněné hrnky studeného mléka. Dostala Manka, dostal Váša, z třetího matka upila a podala ho Julce. Sama každému přinesla lžíci, krajíc chleba a řekla: "Tak jezte, ať nenaříkáte!"

Ve světnici bylo hodně temno.

Manka se usadila u stolu, Julka se postavila k lavici pod oknem, Váša si s večeří šel ven na práh. Nadrobili chleba a činili se, až jim po bradách teklo. Hospodyně přinesla ještě hliňák sobě, a usednuvši na špalíček v koutě za velkými kamny, přikusujíc z krajíce, pila.

Sotvaže však učinila několik loků, přistoupila k oknu a zahleděla se do večera.

"Ten dlouho nejede," povídala mrzutě, "už by tu mohl být dávno!" a opět šla za kamna.

V koutě za policí zahrkalo, a již hodiny chrchlaly osm.

"Julko, pomalu, ať se mi nepoleješ," z myšlenek se náhle vytrhla Voralka, a pozorujíc, že Manka již dopíjí, pravila jí: "Nezapomeň dříví na ráno!"

Manka řekla: "Zaplať Pánbůh!", hrnek postavila na lavici u kamen a již letěla.

Matka strčila nedojedený chléb do kapsy a u chlebové peci odestýlala nízkou, velkou postel.

Pootevřenými dveřmi Váša houkl do světnice: "Tatínek jede!"

"Tak pomoz!" křikla za ním Voralka a šla odestlat druhou. Zastavivši se u Julky, sáhla na lavici a broukla: "Tys tu pěkně nacejkala - nemůžeš si s tím sednout ke stolu?"

Děvče honem pozdvihlo sukýnku a utíralo.

"Tak, tak, jenom sukní všecko otři - ať se máma třeba krvavýma rukama dopírá!"

Odestlavši, šla ven; Julka nechavši večeře, uháněla za ní. Na síni se potkala s Mankou, jež nesla do světnice náruč dříví.

"Jen lítej teď v noci, však on se ti netopejr zaplete do vlasů!" hubovala malou.

Na dvorku již otec s Vášou odváděli krávy do chléva.

V temné modři nad západem byl narýsován úzký, ostrý srpek měsíčný. Cvrčci ještě jemně cikali a v širu řehtal chřástal. Od "panského" se hlučný psí štěkot rozletoval tmou, již prolínal vlhký chlad.

Voralka otevřela vrata stodoly, a tatík táhna oj, Váša vzadu tlače, vezli vůz dovnitř. Vrata opět zavrzla a zabouchla.

"Copak, že tak pozdě?" zavřevši, ptala se Voralka.

"I prosím tě, než se dojede, trvá to chvíli!"

Hospodyně opět uháněla do světnice a Julka klopýtala za ní. Hospodář vyšel na dvůr, rozhlédl se, pohleděl k nebi, na jehož tmavé modři se již probělávala i Mléčná cesta, a posunuv čepici do týla, usedl před hranici dříví na veliký špalek. Žena se vrátila v minutce, nesouc mu večeři jako prve dětem, jenže nádoba i krajíc byly větší. Hliňák si dal mezi kolena, vytáhl zavírák a drobil si do mléka. Žena zaskočivši do síně pro dojačku, uháněla do chléva; ještě zanesla kravám koš trávy a hned potom mléko zacrčelo a zazvonilo do plecháku.

Hospodář rychle povečeřev, zanesl hliňák do světnice. Děti byly již na kutích, Váša na peci, Manka s Julou na posteli u ní.

Po chvilce Voral opět seděl na pařezu a z krátké dýmky volně pobafoval.

Pes na panském ještě hafal a jiní na vzdálenějších polích i ozvěna z borovinky mu odpovídali. V dáli zavýskl ženský hlas a za ním letěl mužský chechtot; koroptve vyplašeny chvíli hlučně kyrykaly. A zas bylo ticho, do něhož jenom cvrčci slabě cvrčeli a jemný šum tiše vál pod vysokým nebem.

Letní noc objímala libočanský dol.

Teď na panském hlídač hřmotně zakašlal a již se ozval chraplavý jeho zpěv:

"Praha jest překrásné město,

jest to město královské,

pojď, má milá, pojď a podívej se,

jak jsou vojáci hezké."

Hospodyně odnesši dojení do sklepa, opět chvátala do chléva; poklidivši tam, zamykala. Když se po záspi volněji vracela, muž do tmy vybafl chumáč světlého kouře a polohlasně zvolal: "Mámo, slyšíš!"

Šla blíže k němu. Několikráte si ještě zabafl a potom počal zvolna, klidně vypravovati: "Chytil mě v Libočanech bysterský Kuliš, víš, Rozumíš, a povídá: ,U vás jsou peníze a u nás se dá za ně něco pěkného koupit.' Povídám mu: ,Pane, u nás byste těch peněz našel!' Ale strejc se jen ohrnul:,Rozumíte, mně budete povídat - kolem dokola vím, kde jsou!'" a Voral odbafl.

"Blafka," řekla hospodyně, ale z hlasu jejího bylo patrno, že ji řeč strejce Kuliše nepohněvala.

"A tak kdesi cosi povídal," zvolna pokračoval muž, "že budou v Bystrém u Haňáků prodávat. Jičínská záložna do toho práskla!"

Chvilku zamyšleni mlčky hleděli do tmy, jejíž ticho pořád ještě rozrývala hlídačova píseň:

"Líto je mně, má Nanynko,

líto je mně, líto vás,

že jste vy mě věrně milovala,

a já musím pryč od vás.

Ten prstýnek, cos mně dala,

ten já nosit nebudu,

až já půjdu k svému regimentu,

do flinty ho nabiju."

"Haňák -" vzpomínala hospodyně, "to bude ten, jak jsme tenkrát slyšeli, že si bral tu z podruží -"

"Ten. Dluhů na tom bylo a v pár letech jich ještě přibylo," pokuřuje odpovídal. "Kolikrát jsem se s ním tam sešel, ale nebylo mu nic po mně, mně po něm, tak jsem se tuze nestaral. Teď prý marodí -"

"Ke všemu!"

"Inu, inu, jakáž pomoc, ale živnost je dobrá, to jsem slýchal kolikrát a Rozumíš mi o tom dnes nazvonil plnou hlavu. Starý Haňák, jako nebožtík, opravil chlívy, postavil stodolu; za dobrých devět tisíc to stojí, ba za víc!"

"Ó bože," rychle vzdychla žena.

"Inu, co bys říkala ó bože, za tohle naše taky přes čtyry dostaneme, a mají nám peníze ležet na mizerný ourok dál? Vždyť o tom nemluvíme ponejprv! Pole přikupovat nemůžu, když už stodola nestačí, chlív taky na víc dobytka není, vždyť jsme vlastně šli do baráku - už toho při něm je až dost."

"No, vždyť nic neříkám -"

Muž zakýval. "Záložna, když čekala jemu, čekala by nám taky, jen kdyby měla jistotu. Za řeč to stojí!"

"A povídáš, že je to živnost?" ptala se živěji.

"No, pravá ne-velká chalupa-pole přes dvacet korců, ale všecko se prý tomu říká živnost. Ostatně, vždyť to ještě nekupujeme!" dodal lhostejně a zvolna kouřil.

Voralka opět mlčky hleděla do tmy.

"Co ráno - půjdeme na tu pšenici?" suše se po chvíli tázala.

"Půjdeme!" kývl. "Povídal Rozumíš, že šikovný člověk by na tom Haňákovu ledacos mohl začít, a tomu bych taky rozuměl -" opět navazoval.

Žena se protáhla, až jí v zádech hlasitě zapraskalo, zívla a zvolna odcházejíc řekla lhostejně: "No, ještě se na to vyspíme!"

Muž neodpověděl. Osaměv, znova si nacpal a zapáliv loudal se dvorem. Zas myslil na to Haňákovo. Přes dvacet korců - pořádné stavení - ach, to by bylo docela něco jiného než na tomhle krcálku. A na vsi, na pěkné vsi, ne na samotě!

Inu, dření by bylo veliké, ale když by se tam dřelo jako tady, nějak by se to vyplatilo!

Obešed stavení, z kraje palouku hleděl k Bystrému. V hlubinách tmy nebylo po něm památky. Obrátil se k své chalupě. Ve tmě tu stála tichá, skrčená, jako po vymření. Na Polánce pes zavyl do tmy, na panském také několikrát hafl, ale hned zas bylo ticho, jen jemný ševel táhl z polí. Srpek měsíce zmizel, drobné hvězdy umdleně hleděly z tmavé oblohy.

Voral chystaje se již k návratu do chalupy, pohleděl ještě směrem ke Lhotce.

"Co tam by říkali?" a polohlasitě se zasmál. "Inu,

stálo by to za to. Ale na Báru se musí pomalu--"

a loudal se do stavení.

Do noci opět zazněla hlídačova chraplavá písnička, ale tenkráte mírněji:

"Tam u Hradce Králového

padlo nás tam tisíce,

pojď, má milá, pojď a podívej se,

jak my tam spíme sladce."

Dveře u Voralů bouchly a zámek zaklapl. Když hospodář vstoupil do světnice, z lůžka pod pecí slyšel slabý dětský chrůpot. Svléknuv se rychle, poklekl při druhé posteli, ale zakrátko byl pod peřinou.

Hodiny hrkaly do tmy.

"A tohle naše, myslíš, že by se teď odbylo?" z lože, na němž spala i Julka s Mankou, ozval se přitlumený ženin hlas.

"Ještě na to myslíš?" zasmál se. "Povídal Rozumíš, o to že by se postaral; v tom je právě jeho spekulace: tamto se prodá v licitaci, o to mu neběží, ale tuhle by mohl mít sháňku pro sebe."

Žena již nepromluvila. Za chvilku spala celá světnice.

Noc plula vlahá a klidná.Voralova chalupa seděla v ní tmavá, tvrdě spící. Staré štěpy kolem ní ani sebou nehnuly, jen drůbež v hustých jejich korunách se chvílemi pohnula ze sna a zašuměla křídly. Od luk dýchala vlhká, kořenná vůně a válo z nich jemně, jako by nad nimi plynula Noc a dlouhým řasným pláštěm svým působila vánek, ale zcela slabý, takže ani obilí nezvlnil.

V husté luční trávě šustilo, jako by do ní zapadaly měkké krůpěje.

Časem do ticha bily libočanské kostelní hodiny a zvuk jejich jasně pronikal až k Polánce; při posledních úderech se ozvaly vždy dva tři lehčí, stále slabší, jako by se byly hodiny tím bitím rychle rozkašlaly. Ve vzdálených luzích zahvízdal někdo písničku, ale zmlkl nedokončiv jí.

Hvězdy byly pořád mdlé, ani se dnes proříditi nemohly; Mléčná cesta prosvitala jen jako lehýnký oblačný závoj.

Po půlnoci počaly tu a tam ze syré země vylézati chumáče mlh a vlekly se temnem zvolna, mlčky. Daleko, až tam někde v jižních lesích buchla rána; v boru nad Polánkou se ozvala, jen jako když vítr zhluboka zaduje. Hvězdy ještě více zapadaly - konečně jich jen z temnějšího nebe západního trochu vyhlíželo.

Východ šedal- Temno bylo pořád, ale Voralova

chalupa a stromy vůkol ní počaly býti patrnější. Nad borovinou začalo vystupovati bledé modro. Až někde v Bystrém kohout vysokým hlasem zakokrhal a v polích ptáče písklavě vykřiklo. I na Polánce se kohout rozkřikl a po něm jiný a jiný - na rozličných stranách, v rozličné dáli. Od silnice přiletěl šustivý šramot plížícího se vozu i koňský dupot.

Šeřilo se. Mlhy se již ploužily nad celými lučinami a kroužily nad rybníkem.

Libočanská věž se zabělela do dáli. U Voralovy chalupy slepice chodily již po dvoře a v koších stromů se vztekali vrabci. Jasná obloha nad borovinou se víc a více rozpalovala.

V té chvíli již Voralka vstala; vyběhnuvši na dvůr, navážila vody, a nabravši do hrnku, hned se na dvorku umyla. Ve světnici se trochu přičísla, a jdouc hodit slepicím, šeptala modlitbu. Byla ženská jako z tvrdých suků, dost velká, ramenatá, ale lopatek již kulatých, splasklých prsou a přihnuté šíje; vlasy měla černé, na temeni rozčísnuté, oči zapadlé, tmavé, mračivé, ale dosud zářící, obličej ožehlý, s vysedlými kostmi lícními. Paže až k ramenám, široké nohy s roztáhlými prsty měla do hněda opáleny.

Nasypavši drůbeži a přichystavši kravám, běžela před chalupu a rozhlížela se oblohou. Modlitba se jí dosud chvěla na rtech. Všude bylo jasno, východ stál v plném ohni. Mlh nad lukami se již ploužily jen útržky, ale hustá tráva všecka zářila hojnou, těžkou rosou. Skřivánčí zpěvy se sypaly do polí.

Panský hlídač se luční pěšinou vracel z hlídky; čepici měl v týle, na krátkém zavalitém těle visela mu režná plachta, v pravici tiskl bandasku a do kroku si zpíval :

"Ó, hřebíčku zahradnický,

ó, růžičko voňavá,

kterak na tě zapomenu,

když to není věc možná!"

"Vy se pěkně, strejče, modlíte!" vesele naň volala Voralka.

"Už jsem po modlení, dej Pánbůh dobrytro," zasmál se, "vyhlížíte, vyhlížíte? Mně se zdá, že se chystáte na pšenici; pěkně bude, to je bez starosti!"

"Pánbůh dej!" a Voralka, oděná jen v jediné modračce a v košili, po záspi běžela zpátky.

Tatík již také stál ve dveřích a protahoval se, zívaje. Měl štruksky, řemenem spoutané, uprášenou košili s vyhrnutými rukávy, pantofle, skrojené ze starých bot, čepici na světlovlasé kudrnaté hlavě v týle. Byl větší než žena, statný, ještě nesražený, bezvousý, opálený; lícní kosti měl trochu vysedlé, zakulacený nos, v čelistech čisté zdravé zuby a modré oči se dívaly ještě ospale na svět.

"Hezky máme, viď?" povídal hledě k východu a zívl.

"Hezky, a bude, ani červinky nebylo."

Zakývav, kolébavě šel do stodoly a za chvilku zněl odtamtud jednotvárný hekot ruční řezačky.

Vlaštovička černá a třpytná vyletěla ze síně, proletěla nad jabloněmi, bystře se vrátila zpět a v hnízdě na trámě se ozval křik; ale vtom se už vlaštovička znova pustila nad zahradu.

Slepice se sytily na dvoře, a kolem nich vadíce se, poskakovali vrabci.

"Kššš!" křikla na ně hospodyně, opět ze síně vybíhajíc, a rukou mávla, až se vrabci rozletěli; ale ne daleko. Když Voralka otvírala chlév, z nitra jeho se ozýval hlučný hejkot hus a pronikavý kvakot kaček. Otevřela kotce, a šest hus a tucet kaček, nepřetržitě hlasitě kvákajících, vybatolilo se na dvůr a hnalo se k svému plnému žlábku pod jabloní.

Hospodyně se opět mihla na záspi a zmizela ve stodole; zakrátko spěchala do chléva, kus trávy nesouc v náruči.

Když se Voral, nařezav řezanky, od stodoly kolébal po záhrobni, světlem východu polité, žena mu již nesla hliňák mléka, veliký krajíc černého chleba a lžíci. Jako včera usedl na špalku, čepici hodil na zem a pokřižovav se dal se do jídla. Hospodyně zaběhnuvši do stavení, vrátila se s takovoutéž snídaní, a usednuvši na prahu, jedla také.

"Dokážem to do desíti?" zeptala se mezi jídlem.

"I toť snad dokážem!" polknuv, odpověděl.

"A co potom?"

"Dojedu do mlejna, ráno můžeme péct."

"A já si vyperu; k večeru zas půjdu trochu na trávu; povídala jsem Vášovi a Mance, že kdyby byli co nač, trochu by toho vytrhali, jsou plné brázdy. Vždyť o těch vagacích nemusí všecko provztekat."

Muž si opět hodil čepici do týla, a odevzdav prázdný hliňák ženě, šel do stodoly, z níž vyšel, hrabici maje na rameni; kolébal se ze stavení.

Voralka za chvilku potom zavřela chalupu jen na klapku a tak, jak byla prve, jenom se šátkem na hlavě, do očí staženým, uháněla za ním.

Stařeček Slunéčko nad borovinou teprv teď povznesl témě zlatovlasé hlavy do žhavé výhně. Všecek kraj se třpytil svěžestí letního jitra.

Zrosená tráva smáčela Voralčiny ožehlé rozsedané nohy a klasy travin, paličky rdesna i květné chumáče plané mrkve šlehaly ji do hnědých lýtek. U pšenice, jíž tu bylo po korci, krásné, plnoklasé, žlutě šedé, sehnula se a bystře počala do náručí zabírati hrsti již posečené, o stojící klasy vzepřené, a kladla je na strniště. Drobní koníci poskakovali mezi klasy, jež svištěly a moučně zaváněly. Zvon oblohy byl vysoko rozklenut, jasný, lesy za Polánkou jako z brčálu; kde na ně padala zář ranního slunce, skvěly se zelenavým zlatem. Do jásavých, táhlých hvizdů drozdích náhle vjel jásající klinkot zvonku. Celý mrak vran se s hlučným krákotem od lesa vznášel v dál.

Voralova hrabice zabírala hrst za hrstí. Žena již ho dohonila a odbírala blízko za ním.

Ze sousedního brambořiště vyletěl zajíc, náramnými skoky se přehnal nad řádky, na vršku se zastavil, vypjal se, a sluchy maje vztyčeny, hleděl dolem.

Dosud se jen málokde bělely košile pracujících; širé panské lány se liduprázdny koupaly v ranním slunečnu.

Slunce vystoupivši nad les, radostně se zachvělo a žhoucí kadeře jeho prudce zasršely. Libočanský dol široký daleký byl jako vykoupán; i bílé domky lhotské, jež až tam ze západního návrší přes Libočany pohlížely k Polánce, zdály se jako nově nabíleny a z oken jim ohnivě svítilo. Luka bujná, pestře rozkvetlá, zářila krůpějemi, jež se chvěly i na vypjatých tenkých stvolech. Rybník u Bystrého, z jedné strany vroubený tmavým rákosím, v zeleni luk ležel jako velké zrcadlo, skvěle vybroušené.

"Pořád myslím na to Haňákovo," hlavy nepozvednuvši, ozvala se Voralka.

Polohlasně se zasmál, ale sekl dál.

"Jenomže devět tisíc! Vlasy jednomu vstávají -"

Ustal, zadíval se na ženu a zase se suše zasmál; potom sáhl do toulce pro brousek a širém, v němž zněl jen bzukot hmyzu a písně skřivánčí, projel ostrý, břitký zvuk.

"Nebylo by tak zle; inu, ať bysme tři tisíce zůstali dlužni, vždyť snad dá Pánbůh zdraví!" a opřev se o hrabici, zadíval se k Bystrému, jehož stavení s bílou kaplí uprostřed se tam slunila pod vysokými starými topoly.

"Bože, tři tisíce!" vzdychla opět a hlas jí zněl jako uhoněný. "Teď máme peníze půjčeny, potom bysme sami byli dlužni a platili ourok."

"Vždyť jsme tady taky nezačali s kapitálem -" a zase se dal do práce.

Ještě chvilku naň upřeně hleděla, potom počala opět odbírati. Ale netrvalo dlouho a zahovořila opět: "Kdyby člověk věděl, jak bude, ale tak se při tom pomyšlení zrovna třesu. Tady už víme, jak to chodí, všecko máme přezkoušeno; když budeme takhle dřít dál, snad to všecko půjde - ale tam!"

Opět postavil hrabici, oči šíře otevřel a spustil ohnivěji: "Máš svatou pravdu, na všecko jsem taky myslil, ale přec jen soudím, špatná spekulace že by to nebyla. Co je platno: z mála vydřeš málo, dři, jak chceš! Tam by bylo polí o hromadu víc, zahrada, veliký dvůr. Chováš drůbež, ale kolik toho tu můžeš mít? Do chléva se víc než dvě krávy s teletem nevejdou, stodola je malá. Tam by se všecko dalo vést ve větším, i koně bych si koupil -"

Voralce zašlehlo z hlubokých očí, ustaraný pohled jí jasněl, ústa se trochu usmála.

"Hochu, hochu," pravila srdečně, "nevím, jestli nemyslíš tuze vysoko!" To řekla, ale oči její pravily, že mu důvěřuje.

Zamávl rukou. "Cihelna by se tam taky dala časem pořídit a jinačí než tady, hned jsem se Kulišovi zmínil," pokračoval klidně, "a Rozumíš hned, země že tam na to je. Potom si myslím, že by se dalo obchodovat s obilím; kdyby byl kůň, do Jičína a jinam by se všecko lehce dovezlo."

"Ale té práce v polích, na mlatě -"

"Inu, přijednalo by se - víc bysme se nenadřeli nežli tady. A jen si pomysli, že bysme se už jednou dostali z téhle samoty a přišli bysme zas mezi lidi," a z očí mu zazářilo.

"Po tom, hochu, zrovna nejmíň toužím," rychle vpadla a pohled jí velmi zestarostněl. "Vždyť jsme tu za tolik let zvykli, ne? Svatý pokoj tu je, den za dnem jde nám všem jako hodiny. A lidé nám toho štěstí dali!" dodala hořce.

"I vždyť se mi tu taky nestejská," suše odvětil. "Konečně to ještě nekupujeme, řekneš ne, a bude ne! Pánbůh zachovej, abych nutil, ale říct jsem ti to přec musel!" a podíval se jí do očí. "Můj rozum mi povídá, že by to špatné nebylo, že by se dětem jednou vedlo líp nežli nám!"

"To je taky to jediné -" vydechla zamyšlena. "Inu, podívat se můžeme a snad abysme se taky poradili s tatínkem."

"Poradíme," kýval, "času je dost, licitace ještě hned nebude."

"Snad by oni zas tohle vzali od nás -"

"I kdežpak, budou prej rádi, zbude-li jim něco -"

"Bože, aby to s námi taky tak jednou dopadlo," zas nové starosti ji chytaly.

"No, nelam si tím hlavu, času je dost!" a horlivě se dal do práce.

Již nemluvili, ale myslili na to oba; jemu se z těch myšlenek rozvil úsměv kolem rtů, ale žena rozbírajíc jednu starost za druhou, byla všecka zasmušena.

Slunce do nich pralo plným žárem.

Na panské pšenici již také řádily kosy sekáčů; šest se jich tam rozpřáhalo, notný pás pokaždé zabrali.

A přes tu chvíli zazněl ostrý, crčivý zvuk kosy, brouskem rychle potírané.

Když v Libočanech zvonili na mši, Voralka odskočila domů, aby dětem dala snídani. V polích již bylo živo; tu tam v brambořišti nebo v řepě se bělal šátek nebo jupka skloněné ženštiny; polánecký sedláček sekl jetel, a hošek jeho pasa krávy na mezi, hlučně si hvízdal. Po cestě jel žebřinový vůz s párem šedých dlouhorohých volů a tetky, stojící na něm, hlučně se chechtaly a výskaly...

Když Voralovi pšenici posekali, žena utíkala domů napřed, tatík maje hrabici na ramenou, upocen se kolébal po mezi. Nad chalupou se zastavil a chvilku upřeně hleděl k Bystrému.

U stodoly se opět potkal se ženou; běžela, košík majíc v levačce, motyku v pravici, aby nakopala bandor k obědu.

Váša s Mankou si pod štěpy hráli na čmuchačku. Nahoře v korunách mezi scvrklým šedě zeleným listím žloutla baculatá jablka "půlliberní" a špulila se drobná červená, jichž byly na řídkých, zpola již bezlistých větvích celé růžence. Julka se batolila po trávníku, konejšíc polínko, zabalené do kusu pleny.

Voral pověsiv ve stodole hrabici, přeskočil do přístodolku a počal dělati povřísla na pšenici.

Žena přinesši půl košíku nakopaných jánovek, po chvilce již opět stála na dvoře a v chatrném stínu jabloně, ve vaně, na židli položené, máchala, přes tu chvíli křičíc na děti, tuze skotačící.

V poledne celá rodina seděla kolem stolu, na němž se kouřilo z vrchovaté mísy rozpukaných bandor. Rodiče loupali i dětem, jež rozkrajovaly oloupané na čtvrtky a mazaly tvarohem. Jak horké braly do úst, sykaly a mrskaly jazykem, takže tatík s mámou nejednou kárali: "Foukej!"

Odpoledne musel Váša s Mankou na trávu, matka na dvoře prala a Julka se kolébala kolem ní. Na hranici dříví a na plotě přibývalo rozvěšených kusů prádla všech barev: košile z tlustého, domácího plátna, modračky i kanafasky, jupky, haleny, šátky i modré cíchy, bíle květované.

Voral dojel do mlýna, a vrátiv se domů s pytli mouky i otrub, zajel do cihelničky a žena přichvátala na pomoc. Do nízkého vozu, prkny obloženého, nakládali cihly, jež letos z jara sami dva udělali a vypálili. Straky se opět rozjely k Libočanům.

A večer, když děti byly zase v lůžku, rodiče zadělávali k zítřejšímu pečení chleba. Díž stála uprostřed světnice, loučí osvětlené, tatík požehnav kopistem, mísil, žena přisypala mouky. Přikryvše díž, postavili ji na lavici u kamen a zahalili ji peřinou. Opět obstarávali chlév, povečeřeli jako včera, a tatík pokuřuje, obcházel stavení.

Zas plula noc teplá a tichá...

II

Prašnou cestou od Libočan k Bystrému se plížila veliká, shrbená babička Petřivá, majíc na hlavě svou bílou loktušku, po krajích vyšitou, na těle pestrý špenzr, tmavou krátkou sukni, plnou záhybů, a na ní bílou zástěru širokou i dlouhou, na nohou sametové střevíce a sněhové punčochy. Nebeklíč a šáteček držíc v rukou na prsou sepjatých, mdlýma očima se rozhlížela poli a přes tu chvíli se rozkašlala. Loudala se z požehnání; zastavivši se u kostela na hrobech, šla teď sama jediná, ze všech nejposlednější.

Ticho a mír nedělního odpoledne se vznášely nad krajem; po shonu minulých dní, po lidech upocených, uprášených nebylo ani památky. Dozrávající obilí stálo mlčky, ledaže v klasech chvílemi zašustilo nebo zapraskalo; paličkaté, růžové jetele, jako kožich husté, prostříkané hvězdičkami heřmánku, sytily vyprahlý vzduch silnou vůní.

Zajíc spokojen seděl v řepništi a na pokosených řadách pšenice konipáskové vesele čiřikali.

Letní obloha hluboká, jasná, úsměvná rozpínala se

nad širem a dav holubů bílých a třpytných se koupal v čistém vzduchu, hned se pohroužeje do hloubky, hned se ladným obloukem vznášeje vysoko.

Vrbina u struhy se v záři sluneční leskla jako stříbrem polita. Dav bysterských topolů stál vzpřímen, nehnut. Do ticha jen chvílemi bouchla tam ve vsi rána a chumel hlasů se za ní rozletoval polem.

Stařena Petřivá povznášejíc hlavu s tvářemi plničkými vrásek skoro popelavých, zkoumala, pokud očka dohlédla, co ještě na polích zbývá, a přemýšlela, kdy asi bude po žních. Jdouc vedle pole, jež bývalo jejich, vzpomněla si, jak tu jednou s nebožtíkem tátou nakládali mandele. Za léta svého hospodaření nakládali je tu mnohokrát, ale jen ten jeden den jí jasně utkvěl v paměti. Táta stál tenkrát na voze, ona s děvečkou mu podávaly snopy, nejstarší hoch byl u koně a ty dvě mladší, hoch s holčinou, honili se tamhle po mezi, výskajíce a smějíce se, až se to rozléhalo. A dnes tu již kromě ní není ani jediný...

Babička Petřivá přerušivši těmi vzpomínkami své prvější zbožné myšlení, teď se zas vrátila k Bohu, k jeho čarokrásné nadzemské říši, kde všichni ti její milí čekají a kde se s nimi sejde...

Rány ve vsi bouchaly hřmotněji a křik byl krok za krokem hlučnější.

Stařena se již vplížila na počátek návsi, jež se před ní prostírala dlouhá, široká, zhnědlým trávníkem porostlá, proseknutá bílou silnicí a struhou, v níž teď ani nezažblunklo. V korunách vyčouhlých, šedokmenných topolů šeptavě mlaštělo.

Vpravo vlevo vroubily náves zahrady a dvorky, v nichž seděla stavení, většinou dřevěná; jen málo hospodářství svítilo novotou obílených stěn a jediná jen střecha se rděla zánovními taškami. Západní slunce přestřelujíc svými paprsky koruny starých zahrad, polévalo čela protějších chalup a baráků a třpytilo se v jejich oknech; tam v dáli na východě, na vrchu v Polánce dvě okénka zářila jako sluníčka.

Stařena nešla dlouho a již byla u patrového domu, jenž jediný stál u samé silnice; nade dveřmi měl veliký zelený věnec, rudými stuhami obtočený, a v zahradě jeho bouchaly ty rány - kulemi do prkna kuželníku. Stařena loudajíc se podél zahrady, postávala; stařecká zvědavost vábila, aby si pořádně prohlédla, kdo všecko tu u kuželníku hlučí a kdo v stínu sliv a jabloní popíjí.

Pod stříškou se rojil dav bezvousých mladíků, synkové zdejších stavení; prostovlasí byli, s hlavami do rendlíčku přistřiženými, jiní měli čepice se žlutými "růžičkami" neb i kulaté měkké klobouky, na hrdlech pestré, křiklavé mašle a řetízky na vestách.

Jediný mezi nimi měl kníry, navoskované do špiček, černé vlasy mu svítily pomádou, řetěz měl ze všech nejtlustší a na ruce, v níž právě držel kouli, chvíli si s ní pohrávaje, třpytilo se několik velikých prstenů.

Babička Petřivá věděla, že je to Maťocha, krejčí, syn tamhle z baráku; asi před rokem se slavně vrátil z Vídně, kdež vyučiv se rok za rok, pobyl potom hromadu let a teď se usadil zde doma.

Koulejíce, křičeli a smáli se jeden přes druhého.

V zahradě sedělo sousedstvo, mužští i ženské. V čele dlouhého, pokrytého stolu byl pan představený Vejběra, ramenatý padesátník, víc pán než sedlák, s huňatým plnovousem, s tvrdým kloboukem na prošedivělé hlavě; pravé oko měl trošku šilhavé a pod vousy kolem úst tkvěl mu stálý úsměch. Byl vzpřímen, opřen o lenoch židle a zvolna kouřil tlustý doutník.

Babička Petřivá mhouříc oči a třesouc hlavou, na pana představeného se dívala nejdéle.

U téhož stolu, vpravo od Vejběry, seděl pan Ruda,

první radní, již hodně šedivý; třebaže měl kartáček pod nosem i na lících pod ušima, sedláka ani dost málo nezapřel. Vlevo byl radní Mokříš, chalupník, ještě ne starý, se světlým knírkem, také hodně pán, potom Munzar, obstárlý, skrčený, vpadlých úst, s věnečkem vousů, ovinutým od ucha pod bradu a zas k uchu; seděl tu i Vydra mlynář, tlustý, drobných svítivých oček, potom Šatoplet, vejměník, bývalý poslední rychtář bysterský, mračivý, nadýmavý, a Budina, chalupník lesklých tváří, stále usmívavý, ale nemluva. Všichni kromě Budiny žmoulali doutníky a hodně odplivovali.

Nablízku u jiného stolu byly ženské; představená Vejběrka, hubená, bledá, s hedvábným šátečkem na hlavě, v šedivých zánovních šatech, se síťkovanými rukavicemi do půlí prstů, se zlatou broží pod krkem; Mokříška, ženuška ještě mladá, drobná, hybná, všecka po městsku oděná, s vlasy v síťce a na nich seděl klobouk s hojnými pestrými květy; Rudová, ženská nad ostatní vyčouhlá, snědá, kostnatá, přísného pohledu, hlavu měla v černém velkém šátku, vlasy pod ním uprostřed rozčísnuté, našedivělé a prořidlé. Byla tu i mlynářka Vydrová, kulatá jako muž, lalůčkatá, potom Bourová od topola a Bourová z kopečka, dcery bývalého rychtáře Šatopleta, selky nakynulé, zardělé, v hedvábných životech a v širokých, zvoncovitých sukních.

Dále v zahradě u dlouhého stolu hlučela hromada starších strejců, všichni ještě po stáru. Byl tu Kuliš Rozumíš, dohazovač, pačesatý, prošedivělý, mhouravých očí pod hustým obočím, již bezzubý, klepavé brady, s chumáčem šedých vousů pod ušima; bednář Drholec, veliký, vlasů jako sníh, zdravě zardělého obličeje, s velkýma, přísnýma očima, mohutných, ale již ostrých ramenou, skrčený Mendlík, bednáře Drholce vlastní bratr, chalupník. Mendlík za mlada nebyl k ničemu; když měl chodit do školy, ještě se povaloval na peci, k životu se neměl, mluvit kale neuměl. Jediné blaho znal: jísti kaši z rendlíku; zvláště když jí bylo namále, rád vyškraboval. Když se na peci prospal, křičíval o rendlík, jenomže místo rendlík křičel mendlík. A ten Mendlík mu zůstal. Teď už byl staroch, hospodařil na chalupě a měl velkého syna; ten byl dnes u kuželníku a tatík se přes tu chvíli po něm díval.

Seděl tu i sedlák Škutina, drobný, zaschlý, mrkavý, ještě v koženkách, v krátké tmavomodré kamizole a ve vestě ke krku. V čele stolu, pořád jako na jehlách, vrtěl sebou Kuliš Caromio, krejčí; nevelký byl, kulatého obličeje, jenž následkem hojných kořínků vousových byl potemnělý, krátkých, dosud černých, ježatých vlasů, velkých, odchlíplých uší. Kuliš Rozumíš žmoulal kousek rozkousaného doutníku, jejž pořád připaloval, při čemž poulil oči a zapadlými rty hlasitě bafal; bednář, Caromio a Škutina měli dýmky, Škutina krátkou, tuze umazanou. Všichni pili z holeb, jenom Škutina ze žejdlíku. V koutě zahrady, v temném stínu starého černého bezu, sedláci Boura od topola a Boura z kopečka, bratranci, majetníci lomů, a s nimi dva partafíři, nemluvíce, divoce hráli v karty.

Kravař Pětioký shrben stál za nimi a jen si časem přisazoval. Všichni měli oči vyjeveny a tváře jim planuly.

Mezi stoly chvatně chodil hospodský Brabínek, slabý, plešatý, s krátkými světlými vousy pod nosem a na bradě; všecko na všech stranách bedlivě pozoruje, hned rukama zamnul, hned je zas strčil do kapsy a rachotil penězi. Chvílemi se ukázala i jeho žena, hubená, snědá, škaredivá; přinášejíc pivo, dívala se, jako by to všecko nejraději chtěla vyházet.

Babička Petřivá prohlédnuvši si celou společnost, spokojeně si zakývala, že viděla tolik domácích lidí pohromadě, a plížila se dál.

Všimla si, že nahoře u kapličky sedí tetka Pětioká, žebrácká, a zkoumá celou obec, představených Lídy, v světlých šatech, že chodí po zahrádce, bělovlasý dědeček Budina že se bez kabátu a bez vesty usadil na kameně před stavením, několik chasníků a holek že dovádí v stínu topolů. A již zabočila ze silnice.

Z hospody přiletěla za ní směsice hlasů, z nichž jeden ostře vynikal.

"I bodejť by Caromio nekázal!" usmála se jdouc k brance.

V hospodské zahradě Caromio stoje v širokých nohavicích, v kabátě, jemuž rukávy u ramen odstávaly, pronikavě rozkládal: "To si říkejte co říkejte, já zas povídám, že Francouz Prajzoj napráší!" a páž mu zůstala vztyčena.

"No, víš, víš, Caromio, rozumíš, taky bysme rádi, taky - ale - ale -" krčil se Kuliš Rozumíš, a bradu drže v dlani, tvářil se tuze zamyšleně a mračivě, jakoby říkal: Nevím, nevím, mám s tím starosti přenáramné!

"Ale, ale, caro mio, Francouz Prajzoj! Bodejť by ne!" a krejčí se dal do řehotavého smíchu.

Všecka společnost, křikem Caromia upoutána, dívala se k němu.

"Jen abysme se, hoši, nezmýlili," nedopalek drže mezi prsty a tváře se prorocky, šeplavě odporoval Rozumíš. "Pamatujme, jak bylo před šestašedesátým! To se, rozumíš, taky říkalo: Prajzi? Ti budou zrovna tak k snídani!"

"Čepicemi je utlučeme!" přiletělo od kuželníku.

"A handrama! říkaly tetky," zhluboka zachrchlal bednář.

"A kluci jim plácačkami zpřerážejí nohy -"

"No tak, a potom to dopadlo!" a rty Kuliše dohazovače se pyšně naduly.

Mendlík sedě skrčen, tiše se chechtal, bednář mhoural velkýma očima a prudce kouřil a Škutina, sedlák, úlisně šeplal: "Hošátka, dejte někdo nacpat!"

"Inu, inu, říkalo se, ale kdo říkal?" volal Caromio. "Vojáci, a ti by je taky byli utloukli, nebýt jenerálů. Ale, caro mio, to víme, to známe, vždyť jsme slyšeli, co a jak bylo! Ale Francouzi? Kdepak! Copak nepamatujeme, jak bylo roku devětapadesátého? A to byl zrovna ten jenerál Macmahon, který se teď ve Francouzsku zas ozývá. Kdežpak Francouz - ten je první!" a Caromio klidně usedl.

Teď si bednář odchrchlal a zavrčel: "No, to ne, co bys to říkal - první je Rús odjakživa!"

"Hošátka, dejte nacpat!" zas úlisně zašeplal Škutina.

Caromio mu hodil váček. Při počátku bednářovy řeči se domníval, že Drholec nějak ostře proti němu zajede, ale teď uslyšev, honem volal: "Inu, to máš pravdu, Jozef, to máš pravdu! Rús a potom hned Francouz. Chraň Pánbůh toho, na koho půjdou ti dva! Ale kdežpak Prajz na Francouze! Ti mají teď kulomety - až ty začnou fofrovat - caro mio!" a sladce vydechnuv, opět usedl a bafal rychle, takže ve chvilce měl hlavu v šedivém oblaku.

"Kulomety a Turkosové!" zhluboka se zasmál bednář.

Caromio hned zas byl vzhůru. "No však proto - Turkosové!" a obrátiv se ke kuželníku, kázal: "Ti jsou až tam někde z indiánské nebo afrikánské země, skoro černí, nosy splasklé, a když se chechtají, jde z nich hrůza. Tuhle nedávno mi je v městě ukazovali v novinách, i při tom podívání jde z nich strach. A povídal mi pan Horáček, kupec, střílet že umějí jako z pekla, noži házet a trefovat, a na koních že jezdí jako čerti!"

Chalupník Mendlík z Caromia očí nespustil, ale sedlák Škutina se jen špulil a cpal, jak mohl.

"Pane, milý mistře, nevede se Francouzům, jak bysme si přáli, nevede!" Ta slova do ticha suchým, povýšeným hlasem pronesl představený. Doutník drže v pozdvižené ruce, volně a s tím svým úsměchem se rozhlížel kolem.

Caromio vyskočil, oči mu mžikaly a tuze rychle bafal. Všecka společnost se dívala k představenému, jenom Škutina sedě skrčen, klidně, s chutí pokuřoval.

"Už na Francouze padly zlé rány, na Rejně jim Prajzi vyhodili most -" vida, jak je pozorován, ještě volněji, ostřeji pokračoval Vejběra a hlavu zvolna rozkýval.

"Pane, to je chyba, to je velká chyba!" zabreptal Rozumíš a zahodil rozkousaný nedopalek.

"Tuhle Francouzové vyhráli, ale bylo to nakrátko, za dva dni potom vyhráli Prušáci, a pořádně!"

"Kdopak ví, je-li to pravda!" překvapen broukl Caromio a vybafoval celé mraky.

"Je, je!" přisvědčovali Mokříš i Ruda.

"A pustili do nich kulomety? A Turkosy?" volal krejčí.

"Bezpochyby!" štiplavě se usmál Vejběra.

"Ba myslím, že nepustili - ty oni si nechají, až bu-de-li zle. A že Prajzi vyhráli, áchacha, jen je nechme, Francouze, chytráky! Dělají oni to jako Rús v roce jedenáctém, až si Prajza zatáhnou hezky daleko a ze všech stran si ho obejdou, budeme mluvit jináč!"

"No, Pánbůh dej!" a představený se s úsměvem rozhlédl kolem.

"Žeť já noviny nečtu!" broukl Caromio a hned pokračoval hlučněji: "Že ten most strhli - nevídáno, to když jsme táhli k Veroně, najednou přijdeme k Labi, a most byl taky po čerchmantech rozházenej. Museli jsme do vody!"

Vtom pozoroval, že se mladíci smějí; ustal a bafaje zadíval se na ně.

"Která že to byla řeka?" směje se, ptal se Maťocha.

"Která, která, vždyť jsem povídal!"

Nový proud smíchu se rozlil zahradou.

"Ale, strejče, strejče, u Verony Labe!" a Maťocha si ťukal do čela.

Caromio tuze zrudl. Chvilku se udiven, jako by tomu ani nevěřil, díval na Maťochu, potom se rozhlédl, zabafal a povídal ostře: "No tak ho vidíte, nikde nebyl a chce se hádat. Vídeň a Verona! Já to snad můžu říct, když jsem stál zrovna tam!"

Vida, že se nepřestávají smát, začal mírněji: "Žeť je jinačí než tamhle u Hradce, kolikrát tak dlouhé a široké, totě dálka, než tam dojde, potom už hnedle přijde až k tomu moři. Ale copak vy, vám jen když přijde panák odněkud z Vídně a má prsteny na rukou, posloucháte jeho blafy jako slovo boží."

"Snad by ses nezlobil," bručel bednář.

Ale Caromio si jen odplivl.

Koule zas bouchla do prkna a v minutce bylo tu opět jako před tím křikem.

Ve chvíli, kdy se mladíci nahrnuli ke stolu, u něhož prve Caromio kázal, nepozorováni přešli po cestě - první po stařeně Petřivé - manželé Voralovi z Polánky.

Voral, větší než jeho žena, jen nepatrně skloněný, na hlavě s kulatým kloboučkem, posazeným k týlu, na němž byly vlasy okrouhle přistřiženy, v nedělním šatstvě tmavém; kabát měl krátké šůsky a límec mu u krku odstával, nohavice byly široké, plandavé.

Voralka šla vedle muže hodně sražena; měla černý šátek, halenku, tmavou nedělní sukni širokou, řasnatou; měla ji, co byla vdána. V rukou, na prsou semknutých, držela bílý šáteček.

Muž se trochu kolébal zleva napravo, žena horní půli těla vznášela dolů, vzhůru.

Šli na kus od sebe, oba zamyšleni.

Neputovali tak po prvé, za poslední dva roky vykonali několik takových cest na prohlídku. Byly jim rozkoší; blažilo je vědomí, že mají už tolik, že mohou chodit zkoumat něco lepšího.

Ale o těch minulých cestách se skutečně jednalo spíše jen o tu rozkoš než o opravdový úmysl se zakoupiti, bylať prodejná hospodářství všecka dále v kopcích.

Dnes bylo jinak... Hned jak se Voral o Bystrém po prvé zmínil, žena cítila, že se začíná jednati doopravdy, protože Bystrý byla ves vlídná, na dobrých půdách.

Asi uprostřed návsi muž ukázal vlevo vzhůru, a vybočivše z cesty, přešli můstek a stezkou kráčeli k stavením.

"To je u Haňáků?" kynouc hlavou, ptala se Voralka.

"Je!" přisvědčil, zálibně hledě na stavení.

Náves k Haňákům trochu stoupala a také dvůr se potom zdvíhal; stodola, jež jej uzavírala, byla nejvýše.

Majíce celé hospodářství před sebou, Voralovi se zastavili.

"No, co říkáš?" ptal se s úsměvem.

Pokrčila rameny a zachmuřena se rozhlížela. Potom řekla jen: "Inu, stavení je -"

"To si myslím! Podívej, světnice kamenná, už podle oken vidíš, že bude hezky vysoká, to třetí okno je do sedničky; zahrádka před nimi je pěkná -"

"A co za síní?" vpadla žena.

"Komora, vejměnek, dál je stáj, chlévy - všecko jinačí než u nás, ne? Podívej se, pěkná zásep je podle celého stavení - a ta stodola krásná, zánovní -" "Dvůr veliký!"

"Tak vidíš! Toť jsem já věděl, že se nám to líbit bude. Když jsem tudy časem jezdíval, vždycky se mi to líbilo, třebaže jsem si na nic nepomyslil. Podíváme se dál?"

Žena přisvědčila, ale sotvaže vykročili, připomněla: "Jenom nebudou-li škaredět. Tamhle někdo sedí!"

Muž se opět zastavil. "Proč by škaredili, vždyť my jim to do prodeje nedáváme a nemůžeme za nic. Myslím, že tu již bylo jiných lidí! A vždyť to ještě nekupujeme, kdopak ví, jak to všecko ještě dopadne." Opět vykročil; žena skloněna šla o nějaký krok za ním.

Na dvoře bylo placho, nikde ani kohouta, ani slepičky. Slunce házelo světlo přes celý dvůr až do návsi, po níž topoly vrhaly dlouhé stíny.

Voralovi stáli u zahrádky, pozorujíce, co všecko je v ní nasázeno.

"To je zeleniny všelijaké," usmál se.

"No! Myslím, že oni tady strojí; nač by jí tolik potřebovali? Aby to prodávali - kdo to koupí? Jeden záhon by nám stačil na všecko, na ostatním by mohly být rané bandory, tak pro denní potřebu, byly by při ruce." Mluvila přitlumeně, přes tu chvíli pohlížejíc na záhrobeň.

"Kdožpak ví, jestli by se to dobře neprodalo, třeba ne tady, ale babám do Libočan, do města, na trzích toho bývá -"

"Podívej, záclony na oknech," opět upozorňovala.

Na dvou oknech velké světnice byly kartónové záclonky shrnuty ke krajům, v sedničce visela jediná pletená odshora dolů, přes celé okno.

Muž jen přisvědčil a šel na zásep.

Stařena Petřivá sedíc za síní na lavičce, obrátila

k nim malou hlavu s trochou šedivých vlasů v týle spoutaných.

Voralovi šli po záspi volně, nahlížejíce do světnice. Domácích v ní nebylo.

"Ti to mají jako pokoj," šeptala žena, "podívejme na těch postelích i na stole - skleník, a co v něm-hochu, tohle bude tuze panské!"

Muž neodpověděl. "Dej Pánbůh dobrý odpoledne," pozdravoval stařenu.

"Dej to Pánbůh, dej to Pánbůh," kývala. Seděla tu jen v kanduši a na nohou měla odřené sametové pantoflíčky.

"Nejsou doma?" ptal se.

"I jen si tak vyšli, když jsem prve přišla z kostelíčka; povídala mladá, že půjdou trochu na tu procházku - když on je nějak darebný." Seděla pořád ohnuta, obě ruce opírajíc o lavici; hlavu uchylovala jen stranou a mdlýma očima se dívala na hosty.

Voral přemýšleje přikyvoval; žena stála vzadu a volně se rozhlížela dvorem.

"Vy jste jako přátelská?" zeptal se.

"I ba nejsem, nejsem, holečkové," zvolna, těžce odpovídala, "na vejměnku tu jsem. S nebožtíkem tátou jsme tu dlouho hospodařili, ale to je už nějakých roků! Potom tu byl syn, ale netrvalo pět let, umřel, s tátou jsme ho přečkali; mladá - ona pocházela z Horky - si potom vzala Haňáka, tohohle panujícího otce. A všecko to pomřelo, můj táta, druhý syn na Javorci a dcera v kraji vdaná, Haňák, a ona taky šla v koleře za ním; a tak jsem tu zůstala doma, a přec už dávno jako cizí," a hlava stařenina se roztřásla sípavým kašlem.

"Ono to je prej na prodej -" polo tázavě řekl Voral. "Je, je - inu, inu! Když nebožtík syn, hospodář, umřel, neměli ještě ani naši dceru v kraji ani druhého syna docela vyplaceny, to zůstalo Haňákovi a museli si vypůjčit; on potom Haňák, jako otec, byl spekulant, pořád chtěl to, ono, stodolu vystavěl, chlívy přestavoval, sednici, do všeličeho se pouštěl, a tak to zadlužil. Lidičky, kolikrát si tak v modlitbách myslím, jak to na tom světě chodí: My tuhle šetřili, děti jsme usadili, a kam se ty naše mozouly poděly?"

"Ale živnost je snad dobrá -"

"Dobrá, holečku, dobrá; pole jsou tuhle za stavením v jedné čáře, jen pár kousků je rozstrkáno, louky

-No, on pak nebožtík Hanák myslíval, že všecko dopadne dobře, že jako jediný syn do takového hospodářství nažení, a všecko že tak bude v pěkném pořádku."

"Mladá je odtud," prohodil Voral.

"I bodejť, tamhle z toho baráku pochází, Podzimkova," a stařena drobným, kloubnatým prstem ukázala šikmo přes dvůr na domek, jenž se před zahradou krčil. "Hromadu dětí tam měli, všecky se rozběhly po světě na služby a rok za rok do Vídně. Bůh ví, kde jim všem konec. Slejchám, že jim žádnému není zle. Zato starým nezůstalo nic, museli to prodat dávno. No, začpak to stojí - takhle trochu do pořádku to dal už nynější majetník, Vejběra, on je teď představený. Tahle -jako naše hospodyně - byla někde až v Hradci, tuze se tam držela, ale když máma potom stonala a byla v sedničce sama, protože on byl už kolik roků zahrabaný, dceru proboha prosila, aby se jí ujala. Tu ta Anna přijela. No, jen co je pravda, všecka čest, ta matka měla potom do smrti dobře, protože holka uměla práce všelijaké, všelijaké; všecko to lepší i z Libočan dávalo šít jenom u ní. A odkudpak vy jste?" náhle se přerušila stařena.

"My? I Voralovi, z Polánky," a Voral maně ukázal přes náves.

"Ale pocházíme ze Lhotky oba, tam v Polánce jsme se jako před lety zakoupili," vlídně přidala Voralka.

Stařena si levicí mnula svraštělou skráň. "I tak se mi něco plete - nebyla ona vaše matka Pourova? Viďte, že byla, a vzala si, trvám, Věchta - přeci, přeci ještě něco pamatuju. Ale toť byste, lidičky, všecko, co jsem povídala, mohli znát!"

"Prosím vás, slyšíme málo, jsme tam na samotě, nevšimnem si, člověk má dost se svým; no, něco jsme slyšeli -"

Stařena přikyvovala: "Žeť si lidé teď tak" nevšímají, za mých časů znali jsme všecko kolem dokola. Musím říct, že naše mladá byla tuze k světu, to jen co je pravda, ustrojit se dovedla, mluvit uměla. Bylo to tuhle zrovna nablízku, náš mladý taky spíš vždycky držel na všecko lepší - byl taky asi rok na školách - a tak se jí chytil. Inu, být nebožtík Haňák živ, jaktěživo by bylo k ničemu nepřišlo, ale máma už neměla tu moc. Lidičky, křiku tu bylo mnoho, nebožka dělávala, až Bůh bránil, jediného syna že má a tohle že chce provést. Když Podzimková, jako máma, umřela, mladá by byla snad pro dobrou vůli odešla, ale kdežpak, náš nepopustil! Teď už jsou spolu na devátý rok."

"To jsme tenkrát slyšeli," přisvědčila Voralka, "a dělalo to tu potom dobrotu?"

Výměnkářka zamávala rukou. "Žeť mladá dělala, co mohla, ale když panímámě vstoupilo do hlavy, co a jak tu mohlo být - -" a opět zamávala rukou. "Nejhůř bylo přitom mně, protože ke všemu byly dva vejměnky, a třebaže mladí nevyčítali, člověk to cítil!"

Voral prve mlčky poslouchal, ale teď se loudal po záspi k stáji. Stařena pozorujíc ho, volala: "Všecko je tu teď prázdno, on mladý už asi tři roky na práci jednal, nebyl kale k tomu, loni na podzim už ani neosíval, dal to hned do nájmu, jen tak co se doma spotřebuje, a mně na vejměnek si nechal. Krávu máme jen jednu, drůbež taky jen pro domácí potřebu."

"Ona šije?" zeptala se Voralka.

"Teď už dva roky zas šije, dřív nechtěl ani slyšet, jen by si ji byl vodil. Nechci ubližovat, ale takhle trochu dělat pána, podívat se někam, to by byl chtěl."

"A ona taky -" usmála se Voralka.

"I to bych ani nemohla říct; chodila si pěkně, ale to všecko měla už dřív. Když jí potom kupovával, sama hubovala. Nejradši byla doma, žádná marnotratnice. Ale co bylo dělat; když se to za nebožtíka tak tuze prodlužilo, byla by to jen možná nevěsta mohla vykoupit. Ani lidé, ba ani nebožka Haňačka zouplna nevěděli, jak to stojí. Něco pole před časem prodal, aby bylo na ourok, ale dál už ani nesměl, věřitelé nedali."

"A teď marodí -"

"Pane, marodí a mně se zdá, třebaže mi ty mé oči už mnoho nepovědí, že je v tom nějak chatrně. Doktořila s ním dost a dost, kolem dokola ho vozila, všelijakou poradu brala, ale mladý pořád chátrá." Stařena vypravujíc, seděla stále tak opřena, hlavu měla uchýlenu, bez hnutí, a vypravovala zvolna, jednotvárným, těžkým, suchým hlasem.

"Co si počne, až jim to prodají a jestli jí umře? Toť aby zas zrovna šla -"

"No, nevím, kdo by myslil zrovna na nejhorší! Už taky není zrovna mladice, byla starší nežli on; práce tu má dost, na živobytí to dobře stačí, i jeho by uživila. A myslím, že by ráda živila, jen kdyby jí zůstal!"

"Pojď, pojď se podívat!" od chléva volal Voral.

"Vy byste rádi koupili?" ptala se stařena.

"Slyšeli jsme, že se to bude prodávat, tak jsme se přišli podívat," volně jdouc za mužem, odpověděla Voralka.

Stařena zvolna obrátila hlavu zleva napravo a dívala se za nimi. Když si prohlédli chlév, obešli stodolu a hleděli do šira. Lány polí se za staveními táhly daleko, až k lukám, jejichž středem se vinula strouha, kadeřavými olšemi vroubená; za lukami se nové a nové lány táhly do povlovného návrší. Tam nahoře vlevo, as malou hodinu vzdálena, na planině seděla Lhotka a naproti Bystrému, mezi borky probělávalo několik stavení Pastvin. Pozadím byla modrá, nadýchaná obruba lesů.

"Abysme snad šli," když se rozhlédli, pravila žena. "Všecko jsme už viděli a nerada bych se s nimi potkala."

"Proč? Vždyť nic zlého nechceme, a když se prodává, můžeme se podívat," odpovídal zamyšlen, pozoruje pole.

"Vždyť jsi slyšel, jak je s ním zle - sotva by se potěšil!"

Voral se obrátil do dvora a upjatě pozoroval stavení.

"Koupíme, nekoupíme," povídal si z myšlenek, "ale je to něco jiného než naše," přikyvoval si. "Tobě se to nelíbí?" náhle se obrátil k ní.

"Jakpak by se mi to nelíbilo, ale zdá se mi to přec jen veliké. A jak bysme tu práci zmohli - a dluh!" To již zas vzpomínala na hospodářství na Polánce, s nímž řadu roků srostla. Jak teď kořeny vytrhávati! Prvější vypravování výminkářčino také světla duši nepřidalo. Víc smutku než radosti rostlo pod touto střechou a teď ještě hospodář stůně a v nejhorší nemoci bude muset odtud.

Voral chvíli neodpovídal, až po chvilce řekl lhostejně: "A pořád jsi si přávala být na větším, už kvůli našim, bratrovi a sestře -"

Zasmušené oči Voralčiny zasvítily, rty oživly úsměvem. "To přála a myslím, ti že by velké radosti neměli!"

"Tak vidíš! Půjdeme, půjdeme, času dost - musíme to ze všech stran proklepat -" a loudal se k záspi.

"Líbí se vám to všecko, viďte?" když docházeli, ptala se stařena. "Pěkné to je, jen co je pravda. Za našeho panování nebylo všecko tak seřízeno, ale hospodařit se dalo. Kdyby se nám bylo s dětmi povedlo a kdyby si je byl Pánbůh nepovolal, mohlo celému rodu být dobře. Tak co mám našim mladým vyřídit?"

"I nic, kdopak ví, budeme-li kupovat - a když se to bude prodávat na ouřadě -"

"Snad se na nás mrzet nebudou?" přidala Voralka.

"Proč by se mrzeli, cožpak vy za něco můžete?"

"A jakpak - chodí hodně kupců na prohlíd?" tázal se.

"I ba ne; no, sem tam někdo přijde, ale doopravdy nic slyšet není. Ach, lidičky, lidičky, co já se nastejskám! Sama jsem tu tak zůstala, všecko své to tam, devadesátka mi táhne, a Pánbůh smrt pořád neposílá. Nadřela jsem se jaktěživa, to tělo, dokud trochu mohlo, neodpočalo si, je už jako hlína, ale přec jen se drží pohromadě. Když se tak dívám na našeho hospodáře a pozoruju, jak se tratí, vzdýchám k nebi, proč si Pánbůh raději mne nevezme, proč mne tu nechává jiným na obtíž! Kdo koupí živnost, koupí ji i se mnou a radovat se nebude -" a prudce se rozkašlala.

"Kdožpak ví, proč to Pánbůh dělá! Tak tu buďte spánembohem!" a Voralka podávala stařeně ruku.

Ruka výminkářčina, hnědá, velmi promodralá, se zle klepala, když ji proti ruce podávané povznášela...

Voralovi odcházeli rychleji, než přišli. Stařena opírajíc se opět oběma rukama o lavici, dívala se za nimi.

Po stínech topolů na návsi šlehaly sivé pruhy a kmitaly se v nich zlacené ostrůvky. Koule u hospody pořád ještě bouchala do kuželníku a parno bylo dosud.

Když Voralovi vkročili z branky do návsi, rozhlédli se na všecky strany; nikoho nablízku nespatřivše, šli opět volně, skloněni, zamyšleni.

Náhle se Voral vzpřímil, usmál se, a ukazuje kolem, pravil živě:

"Tady to přec vypadá jináč než na té samotě!" Také se rozhlédla, ale tváříc se kysele, odpovídala: "I to by mě nejmíň táhlo, mně tam smutno není!" "Ale jdi," usmíval se, "vždyť nejsi stará baba a nejsme snad nadosmrti odsouzeni být na samotě -" Vtom nedaleko nich zařičelo: "Ale, ale, ale, pěkně se vítáme, pane Voral, tak jste byli prohlížet? No, víte, rozumíte, měl jsem pravdu, ne? A že jste neřekl, byl bych vás provedl v polích!"

To Kuliš Rozumíš uháněl proti nim. Měl šosák ještě po staru, čepici k uchu a nohavice do bot. Mhouřil oči, mrkal a rty bezzubých úst se mu stále pohybovaly.

"I jen jsme se tak byli podívat -" a Voral podal ruku, do níž Kuliš plácl a tuze potřásal.

"Paní Voralová?" štířil se na Voralku.

"Voralka, ale žádná paní," suše odvětila.

"Óchocho, snad na Polánce, ale v Bystrém paní! Jsou tu menší, a přec samé paní. Tady, pane, je už všecko po novotě, tady už ani představeného nemáme, ale starostu, skoro žádné sedláky nebo pantáty, ale pány, žádné selky, ale samé paničky!" chechtal se Rozumíš a mírněji dodal: "Tak pozdrav nás Pánbůh - že jsem dobře radil?"

"Ještě kale nevíme, stavení by se nám líbilo," za ženu odpověděl muž.

"To věřím! A pole! Rozumíte, přijďte sem některý den, žádný nemusí vědět co a jak, a já vás po těch polích provedu. Koupíte, nekoupíte, nic mi za to nedáte. A jakpak," a úlisně se zašklebil, "nestavíte se? Jste beztoho ušlí!" a ukazoval na hospodu.

Voral s úsměvem pohleděl na ženu. "I nemám kale chuť, jsme tady cizí -" odpověděla mrzutě.

"Óchocho, to by bylo, jen pojďte, pojďte, nevídáno pro nějakou holbu piva. Už jsem šel domů, ale kvůli vám si dám ještě jednu!"

"Ona Bára odvykla - kampak vyjdem," vysvětloval Voral.

"Copak je po tom, musíte přec mezi lidi!" a strkal je ke dveřím.

Když vešli na zahradu, všecky zraky se k nim obrátily.

"Tamhle k tomu prázdnému stolu," ukázala Voralka.

"I spánembohem, třebaže by vás naši sousedé tuze rádi vzali mezi sebe; my jsme tady přátelští!" a Rozumíš prvý byl u stolu.

Voral rychle přehlédl celou zahradu, ale žena nepodívavši se vpravo vlevo, skloněna došla na své místo.

"Caro mio, Rozumíš je tu zas!" skrčen smál se krejčí, vybafuje celá mračna.

"A rád, žena nebude hubovat, řekne jí toto ono, že tu měl lidi," ušklíbl se Škutina.

Drholec zachrchlal. "Večír na ní bude chtít hubičku, a když mu ji nebude chtít dát, bude bečet jako kluk!"

"Pěkně vítám, to jsou k nám hosti," mna si ruce, klonil se Brabínek. "Tak skleničku piva či dvě?"

Voral pohleděl na ženu.

"I jen jednu, kdepak bysme to vypili!"

"A mně taky ještě jednu a jedno cikáro!" olizoval se Rozumíš.

Seděli nemluvíce. Voralka jen pomaličku pozorovala společnost. Mladíci stejně hlučeli u kuželníku, starosta se sousedy, ženské i ti ostatní hovořili mezi sebou a vzadu v koutě pleskaly karty i dlaně bily do stolu. Hráčů přibylo.

"Tam se to mastí, pane," mrkal Rozumíš, "pětky, desítky jen lítají!"

"Bourové a pantafíři," kýval Voral.

"Hromadu a lehko vydělávají, to se to hraje -"

"Až bude železnice vystavěna, rádi by měli," mračila se žena. Sedíc shrbena, v klíně rozbalovala šátek; měla v něm kus chleba. Rozlomivši, půlku podala mužovi:

"Na, zajez!"

Rozumíš vida to, rychle zamrkal a rty se mu stáhly. Voralovi mlčky jedli.

"Taky tam u Haňáků je vejměnek - veliký?" polknuvši sousto, ptala se Voralka.

"I navlas nevím, snad jak se sluší a patří, dělal ho nebožtík Petřivý, to byl opatrník na všecko. Ale prosím vás, jakpak dlouho to může trvat, vždyť jste ji viděli!" tlumeně vykládal Rozumíš.

Brabínek právě přinášel dvě holby piva, a vida, že noví hosté mají v ruce chléb, podíval se na Kuliše a protáhl koutek. Rozumíš obrátil oči k nebi -jen se mu pod víčky zabělelo.

"Tak na, Báro, pij," ženě podával Voral.

Vzavši sklenici, chvilku odfukávala pěnu a napivši se šátečkem utírala ústa.

"Já zas naší Lídynce mnoho výbavy napřed kupovat nebudu; až toho bude třeba, potom se pro všecko dojede do Hradce nebo do Jičína, je to všecko jiné!" to pronikavým, vyschlým hlasem volala paní starostová.

"Mně naši taky v Jičíně mnoho koupili," zašveholila Mokříška a zasmála se ke stolu, v jehož čele seděl starosta.

Ženské chvilku mlčely. Potom starostová pohleděla na mlynářku, jíž zasvítilo v očkách, a lalůček se jí rozvlnil, jako by nemohla polknouti. Bourové se rozkašlaly, až zčervenaly a zalitá očka utíraly šátečky, široce okrajkovanými.

"I nepovídejte, paní starostová," hlubokým hlasem začala Rudová, jež se po Mokříščině řeči jenom znánko ušklíbla, "vždyť víme, jak nekupujete! Když přijde horská tetka s plátnem, vždycky u nás povídá, kolik jste zas koupila šátků, ručníků, ubrousků, na cejchy a co všecko."

"Prosím vás, když taková ženská tuze nutí," zakroutila se představená, "vždycky říká: ,Prosimich, koupějí, hned po obci prodám, když můžu říct, že paní starostová taky koupila.'"

"A kdepak je Lidmilka ?" ptala se mlynářka.

"Doma, doma!" sladce odpověděla starostová.

"Ale - a že přec trochu nejde, taková mladá krev-"

"I vždyť ona chodí, ale dnes povídala: ,Budu doma, kam mám jít!'"

"No přeci trošku mezi chasu," hlučně vyhrkla Bourová z kopečka.

"Caromejka!" rozchechtal se bednář.