Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jindřich Rohlík (Engeor)

Mávači

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Mávači

Mávači

Jindřich Rohlík

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://svetluvstric.xhost.cz

Seděla tam uprostřed místnosti bedna, vlastně neseděla, vznášela se pár čísel nad zemí, víko otevřené dokořán, a zírala hladově do stropu. Paní Dumáčková co chvíli přiskočila a vhodila do chřtánu té bedně s hladkými rohy a moderním lesklým povrchem nějaký ten pamlsek. Tak třeba pár magických foukaček, kterým se říká magické, protože když jimi ukážete do skulinky, kam se vám zatoulaly nějaké ty drobky, tak to do těch drobků jako když foukne a ony pak zmizí. Dočista. Na ně položila sadu sklenic, takové ty chytré, co když do nich nalijete čerstvé, kouřící a voňavé kafe, tak to kafe zůstane čerstvé a voňavé ještě týden, i kdybyste si ho nakrásně zapomněli před iglú, a i potom se z něj bude kouřit. Sklenice pak přikryla docela obyčejnými utěrkami, které sice zahladí škrábance na nádobí a po použití se během okamžiku vysuší, ale už nezlikvidují škodlivé mikroorganismy a nenahradí je přívětivou střevní mikroflórou, jak je to dneska moderní.

Vždycky, když přidala některou z těch věcí, rozhlédla se po kuchyni, co dál, a nepřestávala se při tom usmívat. Paní Dumáčková byla šťastná, a kdybyste se jí zeptali, řekla by vám, že je tak šťastná jako nikdy předtím ve svém životě, a dnes byste jí to mohli i věřit, protože dnes přišel ten velký den. Stěhují se z planety Baba 5, malé planety obíhající kolem starého unaveného slunce kdesi v zapomenutých cípech spirální galaxie, jak se odedávna říká místům ve vesmíru, která jste klidně mohli nazvat zapadákov nebo konec světa, pokud jste ovšem chtěli být opravdu slušní. Pan Dumáček totiž dostal novou práci, a i když paní Dumáčková zbla nerozuměla tomu, co její muž dělá, mohl to určitě provozovat někde blíž civilizaci, a to zase věděla paní Dumáčková určitě.

No a tak se pan a paní Dumáčkovi a jejich dvě děti chystali k cestě na Dominion 3 a to dělalo paní Dumáčkovou šťastnou, protože jak jistě uznáte, jako místo, kde máte žít a zemřít, to zní o poznání lépe než jako něco, co vám v deset večír tluče na dveře, abyste ztišili muziku. Kdybychom měli být upřímní, museli bychom připustit, že dcera Dumáčková se vlastně na cestu k Dominionu 3 nechystala, a kdyby se jí někdo obtěžoval zeptat, řekla by mu, že co se jí týká, tak ona třeba šťastná není vůbec. Nikdo se jí ale neptal, a tak si alespoň dávala pozor, aby se tvářila, že se jí celý tenhle blázinec se stěhováním netýká, protože ona tady zůstává.

Ono se to v těch jedenácti tak někdy přihodí, že vám hvězda vašeho bytí a slunce neposkvrněného štěstí oznámí, že vás nade vše miluje, a protože v tom věku tyhle věci myslíte vážně, víc vážně než když později, víte, co vlastně říkáte, a musíte na to brát prášky, rozhodla se malá Dumáčková, že nikam neletí, ani kdybyste se na hlavu postavili, a to vám tedy může odpřisáhnout. Rozhodně to vysvětluje, proč už potřetí práskla dveřmi, ale tentokrát opravdu vší silou, jelikož měla pocit, že předchozí výstupy zůstaly bez povšimnutí.

"Já nikam neletím," prohlásila pro jistotu, ale ani to se nesetkalo s velkým úspěchem a paní Dumáčková dál mlčky přikrmovala bednu sedící uprostřed místnosti, a to dokonce, považte, věcmi malé Dumáčkové, no tak to už je tedy vrchol!

Malý Dumáček pozoroval tu komedii ze své postýlky obehnané měkkým silovým polem se shovívavým úsměvem a k celé věci přispíval tím, že slintal na červenou plastovou kostku, kterou si už od snídaně poctivě hájil a čas od času se ji pokusil strčit do pusinky. Malému Dumáčkovi se to ale dalo odpustit, protože mu ještě nebyl rok, a tak měl na takové výstřední chování právo. Pokud můžeme soudit, nikdo mu to ani mnoho nezazlíval.

Pan Dumáček se do celé věci vložil až úplně navečer, jinak byl celý den v kanceláři, kde musel na poslední chvíli zastat ještě nějakou práci, což mu paní Dumáčková rozhodně neměla za zlé. Ba naopak, když se muž navrátil z firmy domů, měl na stole teplou večeři a všechen majetek pana a paní Dumáčkových a jejich dvou dětí, tedy kromě červené plastové kostky, už byl bezpečně uložen v bednách a připraven na zítřejší cestu. Pan Dumáček pečlivě vyjedl talíř, políbil svou ženu na tvář a vstal, že půjde do ložnice vyspat se na tu zítřejší cestu, protože dnes už toho měl opravdu dost.

V ten okamžik do kuchyně vtrhla dcera Dumáčková, rozkročila se, jednu ruku dala v bok, druhou si začala nervózně natáčet na prstík jeden ze dvou culíčků, a jak se tak nemohla rozhodnout, zda má být spíš dospělá, nebo spíš roztomilá, řekla:

"Nikam s váma neletím, ptdotože ste hnusný!"

A vůbec to bylo docela dilema, teda to, jaký tón zvolit, jelikož roztomilost, její obvyklá zbraň, poslední dva tři roky už tak nějak nezabírala, ale zase na druhou stranu, dost těžko k někomu zaujmete útočnou polohu, když měříte necelý metr dvacet, snad jedině, že byste mu ukousli knoflík na pupku. Tak pustila culík a ukázala na tátu.

"Já s váma nikam neletím," zopakovala, "jenom že se teda tdozhodnete, že se vám tahle planeta jako nelíbí, tak to ještě neznamená, že já musím letět s váma. Že jo. A taky že jo. A taky že nikam neletím. I kdybyste se na hlavu postavili, nikam neletím. A šmitec. Nikam!"

Pan Dumáček, v tu chvíli stojící na půl cesty k ložnici, učinil pár kroků stranou a vlepil malé Dumáčkové políček spíše výchovný než bolestivý.

"Sklapni a mazej spát," dodal k němu věcně.

A byl klid. Malá Dumáčková zalapala po dechu, sklopila hlavu a mlčky zaplula zpět do svého pokoje. Malý Dumáček všechno bez hlesu pozoroval velkýma černýma očima, a když pan Dumáček prostrčil ruku silovým polem a natáhl se k červené plastové kostce, vplula do jeho dlaně bez nejmenšího odporu. Vhodil ji do bedny uprostřed místnosti, která poprvé za celý den vypadala sytě. Popřál všem dobrého spaní a to bylo asi tak vše, co by ten den stálo za zmínku.

*

No, a o tom ta firemní politika vlastně je.

"Tak vidíš, co děláš," napomenula máma Dumáčkova dceru a začala se věnovat malému.

Stařec se zasnil.

"Ne, to jsem nevěděla."

*

*

1