Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Karel Václav Rais

Skleník

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Skleník

Skleník

Karel Václav Rais

1

* * *

Nedaleko velikých vrat do bělčského dvora, před přízemním panským domem, jehož stěny pokrývala uprášená zeleň, z které vyhlížely zardělé meruňky a zelené hrozny, stál vůz naložený nábykem.

Ramenatí, osmahlí, bosí, uprášení čeledínové dvorští již jeden takový žebřiňák složili, a teď naplivše si znova do rukou, dali se do druhého. Skládali nábytek pana pojezdného, vlastně jeho ženušky, a hnali se proto do práce jako diví.

Pojezdný Domorázek, snědý, prostředně velký, ulehlý muž s krátkým rozcuchaným plnovousem, s mračivýma očima, oděný ve světlé prací šaty, k práci čeledínů přihlížel. Obcházeje kolem vozu, přes tu chvíli nakazoval, aby byli opatrní. Nadarmo starý nádvorník ujišťoval: "Žádnou starost, milostpane, všecko zůstane jako sklo, jen se to bude svítit!" - pojezdného přece měli stále v patách a doprovázel jich i dovnitř domu.

Otevřenými okny bylo tam viděti statnou, černovlasou, ruměnou mladou paní, jak z pokoje do pokoje přechází a rozkazuje, kam i jak mají kusy nábytku postaviti.

Paní pojezdná včera odpůldne i od božího rána dnešního se svým Karlem sněmovala, jak by si to nejkrásněji a nejpohodlněji zařídili, aby mladá domácnost byla co nejútulnější, aby v ní bylo jasno i milo, lahodno a teplo. Měřili, kreslili plány, jež opět přeškrtávali a začínali znova, škádlili se, ale konečně se definitivně usnesli:

Tak a tak to bude krásné, že to ani lepší být nemůže! -

Toto rokování o úpravě manželské klece bývalo jim již před pěti lety z nejmilejších hovorů. Slečna Gusta byla tenkrát v chudém městečku chrudimského kraje podučitelkou a Karel Domorázek hospodářským praktikantem. Po dva roky se bavívali na tamních zábavách, na občasné procházce a nejrozličnějším způsobem si vyměňovali psaníčka, nejprve plná vzdechů, potom slibů, přísah i výčitek a bouřných projevů mučivé žárlivosti. Muselo se to všecko dít s největší opatrností, protože nad hezkou mladou učitelkou bdělo mnoho očí - od velemoudré, nade všecky takové učitelky rozumné paní řídící až do modlivé kostelníkovy baby -, aby se, probůh, toho nejmenšího nestalo, co by vrhlo stín na vznešený, velebný úřad slečny Gusty!

Po těch dvou krásných (nezapomenutelných!) letech se Karel stal adjunktem na baronském panství v rodném kraji jičínském a ubožka podučitelka se v panenském pokojíku svém mučila horoucí láskou. Od krkonošského předhoří k Železným horám a naopak létaly těžké dopisy - každý byl pln žhavé touhy, nářků, ba i slz. Ale neuplynul ani rok a ty listy od severu přicházely řidčeji a řidčeji a proti těm dřívějším byly jako rozmoklé, vetché listí podzimní proti svěží a vonné jarní zeleni. Karlův jednotvárný, lopotný denní život, bídná vyhlídka do šedé budoucnosti byly hlavní příčinou. Ale snad také - řídké vídání, hotové neznání!

Konečně Karel ustal nadobro a dívka blažené naděje pomalu pohřbívala. O prázdninách u rodičů v Králové Hradci dokonce slyšela, že Karel má jinou. Tuze, tuze se tenkrát naplakala. Darmo ji otec, prostý úředník, konejšil, darmo matka, péčí o řádku dětí ustaraná, říkala: "Buď ráda, dítě, dobře se tak stalo, darmo se netrap! Co ti schází? O živobytí se nemusíš starat, každý měsíc dostaneš svou gáži, a co s ním - s hospodářským adjunktem? Rozvaž si, co starostí, co těžkých nocí nás tvé studie stály, - a teď by to všecko mělo být pro nic za nic?"

Podzimek utíkal za podzimkem, dlouhé, teskné, až k smrti smutné zimy se čtyřikráte vystřídaly s mladými jary. Slečna Gusta již měla po zkouškách a byla definitivní pětistovou učitelkou.

A tu najednou Karel přijel.

Od nového roku byl pojezdným v svém rodišti, v Bělči; byl pánem na velkém dvoře, službu měl sice nevelkou, ale na skromnou domácnost to vždycky mohlo stačiti. Ještě asi půl roku mládencoval a užíval samostatnosti, ale potom ho to chytlo a musel k moravské straně zeptat se, chce-li Gusta býti paní pojezdnou.

Že je svobodna, věděl, ale když nyní uviděl dvě známá, milá okna, plná zeleně, byla v něm pramalá dušička strachem, jak to dopadne.

Panenský pokoj potom vyslechl proud vysvětlivek, omluv, výčitek, nářků a spatřil i proudy slz.

"Nikdy jsem nezapomněl, a sotvaže mám chleba aspoň pro dva, jedu, ačkoliv mi maminka a starostliví přátelé nabízeli jiné a jiné na vybranou!"

"Byla bych čekala léta - jen jste neměl tak hrozně zapomenout!" vzlykala.

Ale konečně si ti dva přece opět padli do náruči. Slečna Gusta byla pilnou učitelkou, děti měla ráda, ale - Karla raději. Byla děvče rodiči pečlivě vychované a po příkladě otcově uměla plniti povinnosti. Ale když si někdy vzpomínala, že tak bude rok za rokem stejně, snad až do smrti, bývalo jí úzko.

Ráda se tedy rozhodla pro manželství.

Když dopsala domů, že se chce provdat, že Karel přece jen nezapomněl, otec jí odpověděl: "Stálo to mne, matku Tvou i Tebe mnoho přičinění, než jsi přišla na nynější místo, ale když se chceš raději provdat a vidíš v manželství větší své štěstí, bůh mne chraň, abych Ti bránil. Učiním, co budu moci, abys mužovi nepřišla docela s holýma rukama! Pomohu, seč budu!"

A dnes se již stěhovali a zařizovali mladou domácnost...

Pod východními lesy se počínalo smrákat. Nad městečkem Bělčí, uloženým v dlouhé kotlině, klenula se vysoká, bledá, tichá obloha; za baňatou vížkou radnice stál malý, sotva viditelný srpek. Nad těmi stopadesáti bělčskými střechami doškovými i šindelovými, papírovými, taškovými, ba i nad tou pyšnou střechou, pokrytou anglickou břidlou (dům pana Dařbujána!), vznášely se mlčelivé, loudavé proudy kouře. Některý z nich, sotvaže se nad střechami objevil, plazil se po hřebeně, padal na koruny hojných stromů a plížil se jejich zelení.

Vysoko ve vzduchu se míhala lesklá křídla i světlé náprsenky čiřivých jiřiček, vrabci a špačkové na topolech se vztekali jako diví.

Vzduch zvlažněl a pronikl jím pach zvlhlého prachu.

Panští čeledínové byli již na dně vozu; z nádvorníka se jenjen lilo.

Několik umolousených a poprášených dětí, které, prve celé to stěhování pilně sledovaly a kolem vozu dováděly, dalo se na útěk k domovu. Jenom stará Tercijánka, jež se s punčochou v ruce širokými zády podepřela o zahradní zeď, hned když prvý vůz přijel, stála tam dosud. Šátek měla stažený nad čelem, aby jí nesvítilo do očí, hnědé nohy v sametových střevících pevně vzepřeny o poprášený trávník.

Dvouleté vnouče její, oděné jen v košilce a krátké kanafasové suknici, sedělo v trávě, škubalo i kousalo žebříčky a "knoflíčky" a na tvářích i kolem úst bylo samá zeleň i prach.

Tercijánka byla silná, zdravá stařena laločnatých, ubledlých lící, bělavých malých očí; ramena i boky měla ještě jako suky.

Pletouc punčochu, téměř ospale, jen tak zpod víček se rozhlížela po silnici; k pozdravu dělnic, jež nesouce hrábě na ramenou, bosy klusaly z polí, jen zakývala, na "Dobrej večír dej pánbůh!" chalupníka Bartoníčka, jenž si hověl na fůrce jetele, ledaže zakuňkla a na vnouče chvílemi ostře, řezavě broukla.

Čeledínové již odnesli poslední almárku, již i vůz zatlačili na dvůr, ale Tercijánka stála ještě; hubené, prstnaté bílé ruce se jí kmitaly jednotvárným pohybem, ale mdlé oči se přitom nespouštěly z panských oken.

Vtom se na dvoře ukázala nevysoká, široká ženská postava s rukama v kapsách zástěry.

Tercijánka rychle sbalila punčochu, strčila ji do zástěry a mroukla:

"Tak pojď, ccikáně!"

Robě se postavilo na hnědé nožky, v kolenou prohnuté, a kolíbalo se vedle babičky, jež se z návrší loudala k městečku.

"Tak neutíkejte, neutíkejte, kmotra, ať se s vámi svezu!" ozvalo se za ní ryčným, zdravým ženským hlasem.

"I dej pánbůh dddobrej večír! Aaani jsem se nnnenadála!" pokud mohla sladce, úlisně odpovídala Tercijánka. Trvalo jí to hezkou chvíli. Pravila, že se nenadála, ale zatím dobře viděla šafářku po dvoře přicházeti a jenom naoko se vydala napřed; věděla, že jí šafářka dojde a že si porozprávějí.

"Už vám to dítě hezky běhá, můžete s dcerou mít radost," hlučně hovořila šafářka a z kapsáře podala dítěti několik třešní.

"No, jjjakpak říkáš? Ještě to kkkouska mravů nemá! Dá to s takovým klazanem starostí - bbbóže, to dá starostí!" koktala Tercijánka, a oči obracejíc k nebi, zdvíhala paže jako kazatel.

"I jojo, to jináč není," přisvědčovala šafářka. Obě ruce měla v kapsářích a vykračovala si jako voják.

"Tak vám mladou paničku přivezli - přivezli," po chvilce se zas tak drtivě, ale sladce drala slova ze stařeniných zdravých zubů.

"Přivezli - bude veseleji! Pán přestane kabousit, a v těch pokojích se přestanou houpat pavouci - nahoupali se dost. Ženskou má jako květinu! Toť jsem pořád říkala, že má náš pán oči jako jelen a že si pořádnou laň vybere, třebaže mu tady kdekdo nějakou strkal. Radost se na ni podívat!"

"A já ji kale neviděla, tak nevím!" lhostejně, polohlasitě a jak jen mohla spěšně koktala Tercijánka.

"Ženská, která vychodila tolik škol, - a jaká je přec k lidem! S každým čeledínem a s děvečkou umí promluvit a nestydí se za to. No, jsem taky zdejší jako pan pojezdný, ale jen božskou pravdu povídám, když řeknu, tak jednat že ani jediná tady nedovede!" Šafářka to povídala úsečnými slovy, řečí, jíž se neodporuje.

"Tak vidíme, tak vidíme," sevřeným hrdlem pištěla Tercijánka, "a ta stará Domorázková měla takovou starost."

Šafářka prudce máchla rukou.

"A tak si to tam všecko sestavili, že budou jako v ráji. Co je pravda, má všeho, radost podívat!"

"I jděte, šafářko, to sssnad ne? Kkoukala jsem dobře, ale byly jen dvě fůrky! Taková paní pppojezdná! To snad přec nemusel pro ni jezdit tak dddaleko!" Tercijánka počala tence, špičatě, ale úlisně; čím dál ke konci byla pichlavější a konečně se ostře zasmála. Sotva však dopověděla, loudala se lhostejně, jako by jí bylo docela na ničem nezáleželo.

"Ach, to nepovídejte, kmotra, co byste tohle povídala, hrůzu věcí má, a jakých - jen to všecko září a svítí. Inu, mají tady leckde ledaco, ale naše panička - nó, aspoň jim nezadá."

"A ccco byste pppovídala! Dyť jsem všecko vlastníma očima viďala. To si, pane, Kadlíček Domorázků pochytil, ten bude jistě naříkat, co si to vzal za ženskou, dyť ani skleník nnnemá!" ostře hrkala Tercijánka a na konci se dala do sípavého smíchu.

"To snad ne?" překvapena, nyní mnohem mírněji se zadivila šafářka.

"Nnnemá! Nnnemá!" házela tetka a na důraz úsměšně, ale důkladně kývala hlavou.

"No, vidíte, musím říct, toho že jsem si nevšimla. Inu pravda, jen jsem to tak pozdálečí přehlédla, protože člověk nechce být dotěra. Snad tam někde přece bude, jakpak by ani skleník neměla," poplašeně odpovídala šafářka.

"Nnnení tam, nnnení - tak vidíte! Proto povídám, že pro ni tak daleko chodit nemusel. Tady u nás po chalupách je skleník všude, každá děvečka si ho už teď před svatbou pořídí, a taková panička ho nnnemá!" a na šafářku nehledíc, tiše se smála.

"Ale jináč krásné věci - židle vyřezávané, postele vysoké -," chválila ještě šafářka, ale znělo to nejistě.

Tercijánka odmítavě kývala rukou.

"Iii - začpak to stojí! Ale co byste se divila, kmotra! Bylo to nějakou prej učitelkou, to už je to poslední! Kde by co vzala? Která něco má, ta k tomu nejde! Nnno, ten bude litovat, že si vzal kde nic tu nic, a staré Domorázkové spadne koruna - teď bylo pořád: Náš pojezdný - náš pojezdný! Chuděra panička, ani skleník to nnnemá!" a ta řeč byla jediný štiplavý výsměch.

"No, dej vám pánbůh dobrou noc, kmotra, musím si ještě tuhle zaskočit -"

"Poslouchejte, šafářko, budete to mít chatrnou pppaničku!"

Ale šafářka již uháněla vpravo po bílé stezce, jež se ztrácela mezi temnými zahradami.

Tercijánka vcházela na náměstí. Bylo již tak temno, že se v něm ztrácel nový, úplně zlatý, za dne zářící šat Panny Marie, postavené na sloupu uprostřed náměstí. Domy patrové i přízemní s podsíněmi, kamenné i ze dřeva, zapadaly do zahrad, v nichž se černaly rozklácené štěpy. Téměř ve všech oknech blýskala již světla a na bílých záclonkách se kmitaly stíny.

Po silnici, jež protíná dlouhé, lichoběžníkové náměstí, z kopečka šustila kola vozu, taženého párem krav; sem tam se ozval lidský hlas, jednotvárný, srkavý klepot ruční řezačky nebo bukot žíznivého dobytčete, crnkot zvonků u krámových dveří, kousek řezavé písničky, vyluzované dětskou rukou ze strun chatrných houslí.

"Pojď na ruku, ať se nemusím pppořád zastavovat!" broukla Tercijánka, a vzavši děcko na levou ruku, přidala do kroku. Ale neušlo jí, že u starostů mají sice už rozsvíceno, ale panička že dosud stojí v otevřeném okně, u doktorů že je světlo v parádním pokoji. Kohopak tam mají? kmitlo Tercijánčinou hlavou.

"A pppodívej, kluku hloupá, dyť mám přinést cccukr a kafe, ty mi taky na nic nevzpomeneš!" bručela Tercijánka a ještě bystřeji přespříč náměstí zamířila k největšímu domu, k tomu, jehož střecha se pyšnila pravou anglickou břidlou.

"Dej pánbůh dobrej večír," pozdravovala, vcházejíc do velikého, klenutého krámu, a se stálým úlisným úsměvem, došedši až k pultu, žádala: "Tak za tři kafe a za pět cukru budu prosit!"

"Pěkně vítám, paní Tercijánová, pěkně vítám!" za pultem odpovídala nevelká, obtloustlá, hadce přičesaná panička, na skráních již hodně pobělená. Vzavši váhy, obrátila se k příhradám a chystala, čeho si Tercijánka přála.

"A kdepak se honili, paní Tercijánová, kde?" ptala se, rozfukujíc splasklý kornout.

"Ale to vědí, paní Dařbujánová, chodím tak s tou punčochou a mám tohle klazaně na starosti. A tak jsem se zrovna strefila, když panu pojezdnému přistěhovali paničku," skromně vykládala Tercijánka.

"Ale - tak už ji má tady?" rychle se tázala Dařbujánová a hned přidala s kyselým výsměchem: "A ani jsem nepozorovala, že by byli stříleli!"

Tercijánka postavila děcko na zem, a dlaní přidržujíc ústa, nutila se do smíchu.

"I copak o to, to já vím," usmívajíc se přisvědčovala Tercijánka.

"Ale - ale -," a velmi překvapená paní Dařbujánová úžasem vrtěla hlavou.