Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Aloisie Weinfurterová

V tom jsme žili

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

V tom jsme žili

V tom jsme žili

Aloisie Weinfurterová

Aloisie Weinfurterová se narodila 20. června 1893 na samotě Dupanda u Klatov. Pocházela z rodiny drobného rolníka, ze sedmi dětí. Její matka v roce 1902 ovdověla a společně s dětmi se starala o hospodářství a zájezdní hostinec. Vzhledem k mimořádné pracovitosti a houževnatosti celé rodiny zvládla většina dětí při těžké dřině na statku vystudovat. Aloisie maturovala s vyznamenáním v roce 1912 na učitelském ústavu v Plzni. Působila krátce na několika obecných školách a později vyučovala převážně český jazyk, dějepis a zeměpis na měšťanských školách v Klatovech. Byla také ředitelkou na škole v Plánické ulici. Období od počátku druhé světové války považovala za ztrátu národní svobody, která do konce jejího života neskončila. Záliba o historii a o její výuku ji vedla k tomu, aby psala záznam o těžké době, kterou prožívala. Pevně věřila, že přijde doba, kdy její zápisky z osobního života, dění v Klatovech i popis politické situace bude možné uveřejnit a přispět tak budoucím generacím k poznání minulé doby. Popis událostí začíná podzimem 1938, končí na jaře 1973, dva roky před úmrtím autorky. Je rozdělen do pěti částí. A. Weinfurterová neměla vlastní rodinu. V důchodovém věku se starala o vnuka své sestry, který dnes považuje za svoji morální povinnost, se postarat, aby výstižné a pravdivé svědectví si mohli přečíst všichni, které bude zajímat.

V Klatovech 15.6.2004

Copyright (c) Ing. Bém Josef, 2004

ingbem@seznam.cz

www.ingbem.wz.cz

Dílo ani jeho části nesmí být šířeny, otištěny ani jinak použity bez souhlasu vlastníka autorských práv.

Nebezpečí se prostým jednotlivcům ohlásilo příznaky zákeřné nemoci. Nechtělo se jim věřiti, nevěřilo se jim.Učitelka Barbora přinesla z prázdninové cesty po severních Čechách podivné upomínky: malý odznak s českým lvem kopím probodeným a miniaturní rudou vlajku s hákovým křížem. Ukázala ji v přestávce ve sborovně a tvrdila, že jsou to odznaky tajného spolku chystajícího se rozbíti náš stát.

"Šílenci!"

"Stýská se jim po nadvládě nad námi za Rakouska?"

Začátek školního roku plný práce a ruchu a malá episodka mizí drobnou vlnou v bystřině letícího času.

Je po vyučování. Na stole ve sborovně kupky sešitů. Několik učitelů si tu opravuje žákovské úlohy.

"Pane kolego," přerušila jedna z učitelek práci, "objel jste jako voják celý svět. Věříte, že jsou koncentrační tábory?"

"Jsou," přisvědčil vážně učitel."Dali mi v knihkupectví ukázkové číslo, čtla jsem v něm o koncentračních táborech, ale nevěřila jsem. Zdálo se mi být nemožným, strašným výmyslem duševně chorého spisovatele. Vrátila jsem ukázkové číslo, nemohla jsem dočísti. Tak hrozné bylo."

"Nic nemůže být o táborech vymyšleno. Naopak, slova nemohou vystihnouti skutečnost utrpení."

"To svět trpí? Státy se zemí koncentračních táborů jednají, stýkají se diplomaticky? Mlčí? Tedy schvalují!"

"Obchodují. Uzavírají výhodné obchodní smlouvy."

"Pak se tedy svobodné národy živí také krví otroků?"

Listy v žákovských sešitech šustí a chyby se zardívají červenou výstražnou barvou krve........

O tvrdé skály svých hradů se opírá několik obrů. Mají pohodlně složené ruce a mhouří oči. Přihlížejí zrození nového obra. Novorozený křičí, jeho vlčí zuby hněvivě drtí hrubý štěrk, jeho dech - skřípění falešných tónů a ruce - chapadla chobotnice, utecte, obři, do svých hradů a zavřete za sebou brány! Mladý obr roste před vašima očima, utecte, dokud je pro vás čas! Obr má nezřízenou chuť k jídlu, ať vás neshltne!

Jste obři - dobráci. Přejete mu volnosti a času, aby si našel drobnější havěť. On si pro vás, až doroste, také přijde.

Užaslý svět, trpný, shovívavý divák,bez jakéhokoliv protestu přihlíží Hitlerovu zabrání Rakouska. Velmoci vznešeně mlčí a varovně hrozí moudrými ukazováky. Odstupte, trpaslíci, kteří se hemžíte u Hitlerových opatků! Ustupte, ať má obr volnou cestu! Nešpiňte svým dechem jeho rytířských bot!.........

Rychle, rychle, uvolněte cestu! Jedeme do Mnichova!

Co děláš, zrazovaný, ztracený národe? Mobilizuješ?

Nadšená a zoufalá mobilizace! Vlast je v smrtelném nebezpečí! Mobilizovaní nechvátají z domovů. Běží! Ve chvatu jen, cestou podávají ruce svým sousedům a známým, ale jejich mysl je již daleko vpředu, na nádraží, v kasárnách, na pochodu. Neohlížejí se zpět, není kdy. Od branek domovů za nimi hledí rodina a sousedé. Bude-li třeba, půjdou všichni, kteří kdy sloužili ve zbrani. Chystají se i nejstarší. Jsou připraveni. Jen co se rozloučí s rodinou, co překročí prah domova a dostanou do ruky zbraň!

U bílé samoty v zeleni zahrady stojí hospodář. Hledí do Šíra kraje, na pruhy polí okolo statku, na lesy kolem nich blízko i v dálce. Dvě stě roků již tu žije hospodářův rod. Zamyšlený sedlák vzpomíná slov, jež mu před týdny řekl důstojník při vojenském cvičení v okolí: "Možná, že nastane nutnost, aby toto krásné hospodářství bylo srovnáno se zemí. Je to důležité, daleko viditelné místo a mohlo by orientačně sloužiti nepříteli." Tehdy hospodář odhodlaně odpověděl: "Bude-li třeba k ochraně země, ať se stane, jak je nutno! Pak srovnejte se zemí!"

U schůdků vedoucích do venkovské školy se zastavila vetchá shrbená stařena. Opírá se o rámě své dcery, řídící učitelky Boženy. Obě přihlížejí odchodu občanů ze vsi povolaných do zbraně. Mobilizovaní pospíchají, běží. Krátký pozdrav, spěšný stisk ruky.

Řídící učitelka Božena váhá, má-li říci mamince. Poslouchala v noci mobilizační hlášení. Volali i ročník bratra Štěpána na Slovensku. Tuší maminka, že syn musí na vojnu? Neublíží zpráva jejímu chorému srdci?

"Co byste, maminko, říkala, kdyby také Štěpán musel do zbraně?" Ptala se opatrně.

"Vždyť je voják!" Nezvykle hrdě odpovídá maminka a její zapadlé, překrásně fialkově modré oči zazářily na dceru teplým třpytem.

"Poslouchala jsem v noci rozhlas, volali také jeho ročník, přiznala Božena. Maminka není překvapena. Je klidna, usmívá se, klade dceři dlaň na hlavu a pohladila ji po vlasech. To pohlazení patrně vzdálenému synovi.

"Ať jde s Pánem Bohem, je to jeho povinnost," pevně řekla maminka a zrakem doprovází mobilisované občany.

"Jděte, chlapci, Bůh vás opatruj!"..............

Ubozí!

Teprve nedávno se český Honzíček vyrval z jařma princezny Austrie, aby si zavýskl a pracoval po svém. Usmála se na něho Mariana ve své frygické čapce, schválila jeho čin a podala mu i ruku. Byl by pro ni do ohně šel, ale čím jí byl prosťáček v beranici? Neviděl jsi, Honzíčku, jak letos v červenci sklonila svou půvabnou šíji před královským majestátem a jak obratně vyvlékla svou hladkou ruku z tvé mozolné pravice? Ty jí dosud věříš? Jsi sám, opuštěný, sám na celém světě a překážíš. Vždycky jsi někomu překážel. Kdo má rád toho, komu ubližuje?...................

První, druhý, třetí den po mobilisaci. V kasárnách a táborech vězeňská tíseň a zoufalství.

Blíží se svátek dobrého knížete Václava. Jsou jasné, teplé dni a slunce září. Nad naší zemí však nezvyklé ticho a v myslích úzko jako při všech sluncí zatmění.

Na pohled všecko tak, jako dřív. Děti jsou ve školách, v závodech ruch práce. Na polích bělavé pytle obilí. Pole jsou připravena pro setbu. Rolníci nasýpají obilí do seček a zlaté zrní s jemným zvonivým šustem sjíždí ze stroje do vonné prsti. Stroje hrčí, přejíždějí lány polí, statní tahouni pohodí hlavou, hříva zavlaje, ale jejich hospodářům není, jak slavně bývalo, když svým polím svěřovali čisté zrno. Pro koho zasévají, kdo si přivlastní žeň?

"Svatý Václave, slyš, co o nás mluví svět:

"Jak strašné, jak fantastické a neuvěřitelné, že máme kopati zákopy a zkoušeti plynové masky a to jenom pro spor ve vzdálené zemi, mezi národy, o nichž nic nevíme?

Na celém světě nám vyzvánějí hrany.

Svatý Václave, nedej zahynouti nám, ni budoucím!..............

Jak neuvěřitelné, že v zemích, jejichž velikosti a slávě jsme se obdivovali, jejichž jazyku jsme se v úctě k jejich kultuře učili, že v těch zemích povstali ctihodní mužové, aby vydali usurpátorovi klíče od našich domů, sýpek, stájí a skladišť a dovolili: "Otevři si a vezmi si, čeho ti třeba!"

Dne 30. září 1938 v Mnichově sdělili kolem půlnoci sir Horace Wilson československým delegátům Dr Mastnému a Dr Masaříkovi rozhodnutí velmocí o Československu. Námitkám československých delegátů nevěnoval žádné pozornosti a dvakrát důrazně prohlásil, že nemá, co by k svým sdělením připojil.

V jednu hodinu třicet minut pak uvedli Dr Mastného a Dr Masaříka do konferenční síně. Byli tam přítomni Chamberlain, Gwatkin, Horace Wilson, Deladier, Léger.

Při čtení krutého rozsudku našim zástupcům Chamberlain neustále zíval. Léger prohlásil, že se od Československa neočekává žádná odpověď.

Anglický vyslanec Newton pravil, že Chamberlain učinil pro Československo vše, co učiniti mohl....................

Proč nás ve světě litují? K čemu marný, laciný soucit? Zůstává nám jen trpká útěcha: lépe okradeným, než těm, co kradli, lépe oklamaným než těm, co zklamali.

Zahoďme noviny, v nichž jsme ještě před týdnem jako hladové mrznoucí ptactvo v nemilosrdné zimě marně v závějích za humna vyhozených plev hledali poctivé zrnečko naděje!

Vrátil se mobilisovaný učitel: "Nedaleko nás, za hranicemi naproti nám spílali, hrozili a plivali před námi a my jsme nesměli namířit pušek a děl, abychom prý neporušili míru celého světa!"

"V kasárnách nám dali místo zbraní dlouhá košťata a poručili zametat spadlé listí na dvoře a po cestičkách. Zametali jsme suché akátové lístečky, zachraňovali jsme světový mír!"

"Mlčte! Mlčte!"

Proč neztichnou ampliony? Hlasatelům se láme hlas. Již víme. I našeho statečného souseda, Chodsko, rvou a rdousí. Sekají tepny železnic a silnic. Zabírají doly a lázně. Jdou dál a dál. Zasytí se někdy? Známí se potkají a zapláčou místo pozdravu. Nemohou mluviti. Muži se nestydí za slzy. Tak vzlyknou o pohřbu, když na rakev nejdražší bytosti dopadnou první hroudy země. A všichni svíráme pěsti a zuby skřípnou.

Jaká hanba, jaká strašná hanba!

Proč jsme se nesměli brániti?

Vydali bychom se zbytečnému masakru.

Aspoň bychom byli padli čestně.

Všichni národové světa by nás byli prohlásili za škůdce celého a proklínali co původce světového požáru!......

Mír světa zachován. Již není třeba kopati zákopy a zkoušeti plynové masky pro neznámý národ ve vzdálené zemi!

Kde ještě jsou tak neznámí národové, kde ještě bílá místa na mapě světa? V australských pouštích, v sibiřských tajgách, na tibetských pláních, v pařeništích pralesů?

Odkud to ve dvacátém století ještě vyjíždí loď s nákladem schytaných otroků v podpalubí? Vidí kdo na jejich lících krvavé pruhy po švihnutí bičem? S hněvem a proklínáním, se zoufalstvím i motlitbou, s ošklivostí a odporem ke všemu hledají otroci ve spárech korábu štěrbinu, jíž by zahlédli směr, kterým žene bouře jejich loď k neznámým břehům.

Co je to za arénu? Sehnali tam na krvavý písek tlupy lidských obětí, ale diváci neusedají na připravená místa. Dusná aréna prázdná, jen oběti hledí vzhůru na rudé velum, jež zakrylo nad jejich hlavami svobodnou oblohu. Proč se nejdete podívat alespoň na počátek hry, vy, kdož jste ji povolili?

Ó, jak nudné, hleděti na zápas bezbranných!

Z pohraničního území naší vlasti se stěhuje obyvatelstvo, děti této země, aby uvolnilo místo uchvatitelům. Není stěhování, ale útěk před surovostmi, násilím, vraždami.

Vyhnancům třeba připraviti byty, chléb i práci. Umístiti jejich děti v přeplněných školách.

Mlčte nám s pohádkami o bílých hrdinech z dalekých světů! I dětem jsou k smíchu. Tak jsou jim k smíchu, že i k své matce se zahledí s výčitkou: Proč jsi nás nebránila?........

Blíží se 28. říjen. Proč nová vláda rozhodla, aby nebyl slaven jako svátek? Koho se bojí? Na školách se bude vyučovati, bude se pracovati v dílnách a v závodech. Jak jsme zchudli! Nesmíme již ani vzpomínkami plýtvati?..........

Je zachován mír. Ještě neukončil rok 1938 a v Italii jsou demonstrace, při nichž lid volá: "Chceme Tunis, Nizzu, Korsiku!" Proč je tím Francie pobouřena?

Přiblížily se vánoce, čas, kdy v jiskření mrazivé zimy dvojnásob milé setkání s těmi, kdož jsou blízcí srdci, kdy teplý domov je sama letní vůně tichého lesa, záře hvězd a něha tajemného čekání-a kdy stonásobná je bolest nezhojených ran zklamané duše.

Vánoce-pokoj všem lidem dobré vůle! Divokou vichřicí letí světem rozpoutaná nenávist. Rozhořely se hněvy, rozdmychaly sváry. Malé, zapomenuté země za horami není již za tmavými mraky viděti. Proč by nevyužili její sousedé noční temnoty? Od jihu přepadají naše osekané území maďarské tlupy, ze severu zaútočil Polák. Právě o vánocích byl čtyřiadvaceti rodinám v Rychvaldově na Těšínsku doručen rozkaz, aby se do dvou hodin vystěhovaly. Polské úřady za český pozdrav "Nazdar" předpisují pokutu šesti zlotých.

Proč se Francie na počátku nového roku znepokojila Chamberlainovou návštěvou u Mussoliniho v Římě? Proč zajíždí Daladier na Korsiku a do Tunisu? Proč je polský ministr zahraničí pozván do Berchtesgadenu? Proč zvyšují státy zbrojní rozpočty? Československo již tím není vinno.......

V našich zemích počalo po novém roce ve školách předhánění ve sběru odpadových surovin. Chudáci školáci se domnívají, že opravdu zachraňují zemi od hrozící chudoby a bídy. Radují se ze svozu prasklých železných hrnců, šroubů, lahviček od léků, látek, plechovek od konserv a radostně posílají stržené peníze Červenému kříži a pro děti vyhnanců. Ubohé děti!

Dne 7. března. Nabíráme sil u hrobů našich mrtvých. Na hřbitově v Lánech bylo více než dvacet tisíc návštěvníků.........

Dne 14. března ve 12 hodin 10 minut byl vyhlášen samostatný slovenský stát.

Maďaři obsadili Podkarpatskou Ukrajinu.

Navečer 14. března od 18 hodin 30 minut německé vojsko obsadilo naši Moravskou Ostravu, Frýdek, Místek, Vítkovice.

Dne 15. března. Celý den hustě sněží a Meluzina skučí. Do naší země vnikly několika proudy motorisované oddíly německého vojska. V několika hodinách jsou naše země obsazeny, krvavé ruce se zmocnily úřadů, rozhlasu, nádraží, jsou u nás pány nade vším. Navečer vjel do Hradu v Praze Hitler a tam přijal hold německého obyvatelstva Prahy.

Oč byl středověký lid, nevědomý a pověrčivý, šťastnější nás, jimž novodobé vzdělání ukázalo všecku hrůzu lží, špatností a násilí novověkých dějin!

Pane Chamberlaine, poklekněte se svými přáteli a proste, aby vám Bůh odpustil váš zločin!

Dobrý obchod byl dokonán..........

Naše soudnost i vůle jsou ochromeny. Vzpamatujeme se kdy? Vyděšený zrak vidí jen zelenavé a černé uniformy, rudé vlajky, hákové kříže. Ulice se hemží vojskem. Obchody jsou jím přeplněny. Strach vstoupiti. Před každým nacistou rostou na pultech nakupeny krabice a balíky zboží.

Snadno se kupuje. Vítěz snížil naši měnu na jednu desetinu své měny.

V jídelnách hotelů, restaurací a hostinců každodenně hlučněji než ve dnech výročních trhů. Všecky stoly obsazeny vítězným vojskem s obludnou chutí. S talířů a mis mizejí kupy knedlíků, brambor, masa, zelí! Jídlo zapíjejí nacističtí stolovníci proudy piva a kyselého mléka.

Personál v cukrárnách nemá kdy, aby ve shonu obsluhy potají spráskl rukama v údivu, jak možno prostému člověku naplňovati žaludek sběračkami šlehané smetany, horami cukrovinek a čokolády, litry kávy a vína. Hitlerovi vojáci zajisté nejsou lidmi.

Nakoupili si již u nás všichni nacističtí vojáci výhodně dostatek zlatých šperků, hodinek, látek, hedvábí, krajkovin, stuh? Dostatek obuvi, punčoch, prádla? Zásoby sýrů, másla, salámů, uzenin, kávy, jemných lahůdek, voňavek, mýdla? Na židovské obchody nalepil vítěz výstražné nápisy "Jüdisches Geschäft." Jde mimo skupina německých vojáků, zastavuje se u té výkladní skříně a chtivě prohlíží bohatý výklad. Jeden z těch vojáků mávl rukou a všichni jdou se smíchem do obchodu a dravě, co vidí, kupují.

Nikdy dosud od konce první světové války se nestalo, aby kvalitní, přebohatá skladiště našich obchodů a honosné výkladní jejich skříně se tak rychle, rychle prázdnily - a nebylo, odkud nakoupiti a znovu rychle naplniti.

Noviny nám nyní píší tak všelicos, co připustí zavedená přísná censura: dodaná úřední nařízení a mnoho lží a různé zprávy. Tuhle napsaly také o zemích, jež posílají své děti na výměnu na prázdniny do jiných zemí, aby v nich poznaly poměry z vlastní zkušenosti. Také my máme rádi své děti, tím raději, že jsou to děti nešťastné, zaprodané generace. Nemůžeme nyní svým dětem popřáti toho, co mohou státy svobodné. Nezávidíme jim, ale nebojí se cizí státy o blaho svých dětí, o blaho vykoupené porobou jiných dětí?.........

Při silnici u obvodu města shluk budov velikých nových kasáren vystavěných ještě v rozkvětu republiky. U jejich brány se nyní na stožáru pyšně, vyzývavě houpá veliká vlajka s hákovým křížem. Mimojdoucí s bolestí a hněvem odvracejí hlavy od kasárenských budov a dvorů, aby neviděli cizích vetřelců pyšně tlukoucích o porobenou zem tvrdými opatky tam, kde nedávno hbitá, obratná chůze a cvičení vlastních synů. Náhodní chodci si nevšímají několika nedbale oblečených žen a děti, jež se nyní kupí u hradby kasáren. A kdo pohlédne, zamračí se nad lidskou hloupostí a lačnou chtivostí. Pro pohoršení celému městu si chodí hlouček těch nedbalých žen a dětí k německým vojákům pro zbytky jídel. Vojáci ochotně dávají, smějí se - a rychle fotografují. Ty obrázky letí do německých novin, do světa a tam uvidí a budou se diviti dobročinnosti nacistického vojska a jeho pomoci lidu v bídě v chudičké, neznámé zemi. Není možno těm ženám u kasáren křiknouti hlasité opovržení. Ony cítí čichem primitiva, že se jim pro cosi, čeho nechápou, dostává mocné ochrany. Dospělí nemohou kárati, ale tuhle si naše děti vyřídily po svém. V chlapeckém zápasu zbili hoši spolužáky, kteří žebravě brali od nacistů u kasáren jídlo. Jeden z postižených ve škole žaloval. Učitelka se však nezlobila na trestající, ale sama hněvivě kárala: "Vy chodíte žebrat? Že se nestydíte! Znám Vás dobře a vím, že nikdo z vás doposud nemusí hladovět."

Pozor, vy tam ve škole! Pozor, děti, pozor! Jste v hájemství neúprosné orlice, má zlý, potměšilý pohled, všude vidí. Hle, jak vás polekalo gestapo, když znenadání vstoupilo do třídy a jeden jeho člen se přísně ptal učitelky, proč zakazovala dětem, aby si chodily do kasáren pro jídlo.

"Nic jsem dětem nezakazovala. Kárala jsem je pro dotěrnost," hájila se učitelka.

Kde jste, vy školáci, nabrali odvahy! Hlásili jste se a potvrdili, že vám vaše učitelka nezakazovala návštěvy v kasárnách. Nevíte, že jste v té chvíli šli cestou úzkou jak ostří nože, že jste šli nad srázem propasti? Měli jste štěstí, že jsou tu zlí páni teprve nedlouhou dobu. Vás ještě nepotrestají za smělost. Větří však, jako šelmy číhají u svých úkrytů a pozorují vás. Brzy však budou hledět vyrvati vám jazyk a naučí mlčení. Naučí nás, abychom se jim zdaleka vyhýbali.........

Ulicí, jež přechází v silnici podél kasáren, chvátá jedenáctiletá školačka. Jde na návštěvu k babičce a tetě, má jim vyříditi vzkaz od rodičů. Spokojeně stoupá dítě do mírného svahu ulice, hledí, jak obzor před ním se šíří v celé jarní kráse.Venkovské děvčátko, milé krásou prostého kvítku, se raduje z cesty a těší se na shledání s babičkou. Přešlo na dlouhý chodník při silnici podél kasáren, odkud již viděti celý volný kraj zelených polí a luk, blízkou vesnici skrytou pod korunami rozkvetlých zahrad a dál tmavý lesnatý Chlumec, při jehož úpatí podél polní cesty kvetoucí třešňová alej. Za stromořadím prudký sráz, pod ním v širokém údolí skryta vesnice se školou a do té chvátá školačka Růženka.

Německý křik a psí štěkot vylekaly děvčátko z klidného snění. Mřížemi plotu kolem kasáren viděti německého vojáka. Zdvíhá do výše ruku, v níž drží jakési jídlo a volá na psa. Pes vyskakuje za jídlem, kňučí, odbíhá od vojáka, vrací se a voják se směje a volá: "Hop,Vlasta, komm, komm, hop, hop, Vlasta, Vlasta!"

Děvčátko přešlo rychle na druhou stranu silnice, pospíchá a jeho mysl plna toho, co vidělo a slyšelo. Psa volá cizí voják. "Vlasta, Vlasta!" Dítě dobře cítí, že to je urážka českému jménu a celé zemi, vlasti. Nedávné události v měsíci březnu se příliš hluboko vryly do duše, než aby jich mohlo zapomenouti. Vzpomnělo si v této chvíli na matčin pláč a otcův hněv, když jejich vesnicí projížděli na motorkách hrozní, zasněžení vojáci a rodný dům se třásl rachotem německých tanků a velikých aut, kde stáli Hitlerovi vojáci s napřaženou zbraní.

Děvčátko jde rychle, aby neslyšelo psího štěkotu a volání "Hop,Vlasta, hop!"

Posměšné volání slábne, zaniká, ale pohání ke spěchu a budí strach. Školačka se ohlíží, nikdo známý nejde cestou, nikoho není viděti v polích. Hlahol zvonů ohlašuje poledne. Z Černé věže ve městě duní mohutné znění věrného Vondry. Zdá se, že jeho kovové srdce rozezvučelo i samotnou klenbu nebes, buší na nebeskou bránu a volá o pomoc zemi vydané v plen. Hlasná ozvěna letí krajem, celý kraj poslouchá velebnou mluvu starého zvonu a rozumí jeho moudrosti, jenom nepřítel nemůže pochopiti, jenom on neví, co svědomí.

Ze souvozu v polích vyjela na silnici skupina německých vojáků na koních. Zastavují se, rozhlížejí a klusají silnicí. Dojeli až k osamělé školačce. Jeden z vojáků ji svévolně koněm sehnal s chodníčku do středu silnice, kde ji obklopili ostatní jezdci. Musila jíti v jejich strašné řadě, jež ji svírala boky pochodujících koní. Stýskala si, ale musela jíti, bála se ohromných, o kamení tlukoucích koňských podkov, černých vojenských bot a křiku a smíchu. Bála se, že ji srazí k zemi a ubijí. Pak se jedna hrozná řada uvolnila, předjela, ale ostatní jezdci těly svých koní zatlačili děvčátko k hrázi rybníka před krajem vesnice. Zachytilo se ručkama traversy mezi dvěma patníky u hráze, přitisklo se ke kameni a čekalo, co s ním zlí lidé udělají. Nechali již je a se smíchem klusem odjeli.

Vyděšené dítě vstává a opatrně se rozhlíží.Hladina rybníka oslňuje zlatem sluneční záře. Nad střechou stodoly naproti rybníku zašuměla křídla bílých holubů. Ze dvora slyšeti hlas volající drůbež. Otevřenými vraty dvora vidí spěchající děvčátko známou hospodyni uprostřed hejna hladových kur. Otevřenými okny domu zalétají k Růžence úryvky hovoru. Tu přešel po silnici hospodář, tam v zahradě běží děcko za žlutými housaty.

Lidské hlasy, známé nezáludné tváře a blízkost pokojných příbytků zahánějí přestálou úzkost a děvče jde upokojeno dále svou cestou.

Po tlupě neurvalých jezdců není ani za vesnicí stopy. Od silnice tu odbočují volné polní cesty a tratí se za svahy polí. Děvče se ohlíží, nikoho nevidí ani neslyší nic podezřelého. Jen včely bzučí v korunách rozkvetlých stromů u silnice, jen skřivan se ozval nad polem. Kam odjeli ti vojáci? Nevrátí se? Mohou se vrátit! Dítě zrychluje chůzi a v náhlé hrůze běží, utíká dolů po silnici, odbočuje v cestu přes luka a pole, běží vzhůru po pěšině do stráně, pod rozkvetlými třešněmi. Srdce bije až v hrdle, nohy umdlévají.Děvčátko již nemůže dále, jde pomalu, nešťastné, opuštěné - a po pěšince přichází vstříc teta Božena a v její laskavé náruči vyplakalo dítě všechno své dětské zoufalství a vypovědělo své dnešní hoře.

Neboj se, již tě nepustíme samotnu!"

Jak tu bylo u nás vždycky bezpečno!"

Zamyšlena sedí Boženina matka u Růženčiny postele a hledí na spící vnučku. Přiměla ji, aby si lehla a ve spánku zapomněla na dnešní soužení. Poslechla, ale před spaním prosila: "Sednete si, babičko, ke mně?" Stařena drží v dlani drobnou ručku své milé vnučky a její zarmoucené srdce volá k nebi o slitování dětem, o bezpečí na jejich cestách. Dítě chvílemi vzdychá ze spaní a jeho ruka pevně svírá babiččinu dlaň. Ubohé dítě! I ve snu se bojí.

Otevřenými okny vane do pokoje vůně šeříku a bílými květy oslňuje zrak nádhera stromů. Všecka školní zahrada květy jako sněhem zaváta. Jen u hradby mladý, nedávno zasazený stromek sklání k zemi své jemné šlahouny s drobnou zelení lístků. Smuteční vrba! V březnových událostech ji stará matka s dcerou Boženou letošního roku zasadily. Nikomu nic neřekly, že to na smutnou paměť začátku poroby. Neblahé sazenici se daří dobře, zdá se, že vyroste v mohutný strom!

Těžké, stařecky tiché, zoufalé starosti a bezmocné stesky doléhají na duši staré matky. K čemu bylo všecko snažení celého života, nezměrné, klopotné úsilí, odevzdaně do boží dlaně vkládané neštěstí a pohromy, k čemu nová odhodlání a přetěžká práce pro děti, pro jejich snazší život! Nač je úsilí nás, prostých lidí? Aby kdokoli ze sveřepé vrchnostenské zvůle diktátorů zamířil kopytem svého koně, aby po tvých vlastních lánech tebou smýkal, tvé dítě kopl? Ať již tedy jednou královští orlové a lvi vyhubí a zadáví bezbranné ptactvo a prostou štvanou zvěř, aby jen oni velmocní, ozbrojení spáry vládli na světě samojediní: aby již nebylo na zemi strachu ubohých, ale jen sláva mocných, aby byli jen silní, strašní svou silou, aby již nebylo malých, ponižovaných a trpících, ale byli jen velcí, pyšní a bezohlední!

"Pane Bože, chraň mé děti ode všeho zlého," pokorně pomyslila stařena, když milovaná vnučka osvěžena procitla a uspokojena přítomností laskavé babičky se šťastně usmála.........

Co se to děje ve světě? Jeden stát nevěří druhému. Ten liknavě zívá, onen potají hrozí a uhýbá, tam se dva sbližují a smlouvají vojenský spolek chystajíce se pilně na nový lup. Zdá se, že Československo bylo jen nepatrné sousto hozené za vlčích zápasů na pospas nejhladovější smečce.

Nic není svatého. Na Velký pátek, v den, kdy prostý lid v posvátném dojetí pokleká u božího hrobu, římský diktátor poslal své žoldneře, aby zabrali zemi maličkého nárůdku na Balkáně.

Není světové diplomacie, ale maloměstský, sobecký tribunál.

Není úcty k národům, k lidstvu. Utlačovaní, zfanatisovaní, lehkovážní, neteční, sobečtí, ustrašení, vyčkávající, počítající lakomci, kupčíci a zloději jsou syceni nezodpovědnou, slepou, prohnanou propagandou uplácených agitátorů, novin, filmu, rozhlasu. Všem je známo, že sám arbiter Hitler se od počátku netajil, jak pořádnou propagandou zvítězí i každá lež. Svět žije v chaosu lži a zmatku. Čemu kdo může věřiti? Není divu, že záludné sítě propagandy zatahují lid co znamenitou mrvu na pole nesvědomitých uchvatitelů.

I nás hodil svět za mrvu, jež zúrodní uchvácenou nám zem pro lahodný chléb Hitlerovu lidu, aby ho sílil na cestě k "místu na slunci." Víme, že naše malá zem jest jen stupínkem k této cestě. Co s námi bude? Přestěhují nás, vyhubí? Nařizují nám, abychom si opatřili doklady o arijském původu. Mrtvé v hrobech budí, aby vydali svědectví o kupní ceně zotročených dětí a vnuků.

V Godesbergu prohlásil Hitler Sudety za svůj poslední územní požadavek v Evropě.

"Při všem, co je mi svatého," ujišťoval lehkověrné státníky, aby jim do roka ukázal, jak uchvatitel dodržuje dané slovo.

Dodržel jako uchvatitel. Vpadl do Polska.

Váleční němečtí zpravodajové třeští opilí slávou bleskové války. Celý svět nechť vidí a žasne! Ať vidí a pamatují si již i děti! Všechny školní děti v protektorátě musí viděti!

V kinech se střídá škola za školou, všichni školáci jdou, v nekonečných řadách jako ovce jdou do biografů a hrůza a bolest jde dospělým z bílého plátna, na němž jako na roušce Veroničině obraz Trpícího na cestě ke Kalvarii. Pěti krvavými proudy pronikla Hitlerova vojska do Polska a pěti přesnými řezy je polská armáda "rozkrájena." V pěti dnech je obsazen Krakov, v týdnu jsou panceřové divise ve Varšavě. Padají bomby, planou požáry, valí se dým. Tu stojí řady zmučeného lidu polského. Před nimi zvolna přecházejí Hitlerovi vojáci. Hledají "rebely." Studeně ukazují rukou, bezcitně odvádějí nebohé. Tadeáši Rajtane! Kolikrát bys zešílel bolestí nad nešťastnou otčinou? Zavíráme oči před obrazy na plátně, oči znavené ďábelskou krutostí zločinného vetřelce.

Čemu se to smějí nejmenší, nerozumní školáčkové? Díváme se. Válečná idyla! Hitlerovi vojáci sedí u cesty a posilují se po krvavé práci. Krájejí obrovské krajíce chleba, vrší na ně řezy tučného masa a vajec, otvírají ohromná ústa s podkovami bílých, hladových zubů, zakusují se do jídla a krajíc za krajícem jako v žernovech. Pijí a nápoj stéká po zarostlých bradách a rukávy stírají spocené a mastné obličeje rozšklebené v nasycený úsměv. Nevědomé děti hledí na Veroničinu roušku a smějí se.

Po cestách daleko do dáli polští zajatci. Smutné řady, bez konce, bez naděje v zemi Kosciuszkově a Sienkiewiczově.

Vítězní vojáci vstávají odpočinutí, neohrabaně zapínají při obědě uvolněné opasky, utahují řemení na uniformách a okované boty opět nastupují, aby dokonale vyčistili svůj nově získaný životní prostor.

Tanky jedou, jedou podél pole, kde oře polský sedlák a vítěz se zpupně chlubí: "Zatím co německé tanky postupovaly, polský sedlák klidně obdělával svá pole." - Klidně. Mrtví jsou klidní.........

Molotov a Ribbentrop podepsali dohodu mezi Ruskem a Německem, "Pakt o neútočení." Rudá armáda od neděle 17. září postupovala do východního Polska, "aby na jeho východní části zařídila pořádek," konstatovaly noviny. Psalo se o moskevských slavnostních shromážděních širokých lidových mas, o nadšených resolucích, v nichž ruský lid volal: "Z celého srdce vítáme rozhodnutí sovětské vlády," "Chceme zůstati v nynějším konfliktu neutrální, ale chceme být neutrální podle sovětského způsobu.".........

V den vpádu do Polska bylo v našich zemích zatčeno na dva tisíce občanů. Bylo to na příkaz Berlína, kde podle informací sudetských Němců pořídili seznamy nespolehlivých, hlavně bývalých členů Maffie, legionářů, Sokola. Víme, že nebude s námi slitování.

Probouzíme se však již z mdloby a konejšíme rozbolestněné city rozumem. Boj není skončen, ale začíná. Jednotlivé státy chápou, že diktátoři neuznávají žádných zákonů mimo svou šílenou, neúprosnou vůlí, věčně hladovou, věčně žíznivou po všem, co není jejich.

Svět se připravuje na obranu.

Za hranicemi v exilu se opět rozhořívá i náš odboj. Mladí lidé prchají z nešťastné vlasti. Víme, že se v daleké cizině tvoří naše vojsko, jež nebude nečinno v světovém zápasu. Půjde, jako šli otcové.

V roce 1918 v Padově navštívil do vlasti se vracející Masaryk své vojáky a řekl oddílu nejmladších, dvacetiletých, prošlých urputnými boji: "Děti, děti, kam chcete?" Netušili, že se jich takto zeptá, ale naráz všichni jako jedním hlasem zvolali: " Za tebou!" A on jim podal každému ruku a každému pohlédl do jiskřících, nadšených očí. Zůstali mu věrni a nebrání svým synům, aby šli za jeho žákem.

Ptali se kdysi Masaryka, který vynález nového věku pokládá za největší dobrodiní lidstva a on odpověděl: "Narkosu."

Měli jsme v čele státu Člověka a na nás, které vedl, chtějí, abychom ve školách učili, že veliký omyl, rok 1918, se nebude v našich dějinách opakovati? Vězení se plní jeho stoupenci a žalářník ukládá, abychom děti ve školách učili a přesvědčovali, že český národ byl šťasten jen v době, když jeho země byly ve svazku německé říše, k níž se opět na věčné časy vrátily.

Jeden za druhým prchají bývalí členové armády do exilu. Mylně se domnívá surový vítěz , že uvězněním jejich rodin zastaví odpor a odboj.

Kdyby mohli, vstoupili by do zahraničního vojska i hoši sotva škole odrostlí, šli by i studenti! Nenosí naši chlapci nadarmo ony hezké čapky, nám všem svým tvarem tak dobře známé masaryčky!

V očích mladých lidí zvláštní hrdý, vzdorný úsměv i oddaný tichý příslib. Nemýlíme se, cítíme v srdcích mladých hořící revoluci, vůli, hotovou k činu.

Blíží se 28. říjen - vzpomínky - suché lístky na mohyle.

"Lide československý! Tvůj odvěký sen se stal skutkem. Stojíme opět v řadě svobodných národů!"

"Dost už, dost, až zase za chvíli!" šeptala tehdy naše nemocná maminka a jako před oslňující září světla zavírala oči, z nichž vytryskly slzy radosti.

"Praha jásá, Praha hřmí!" Vyplnilo se staleté proroctví:

"Věřímť i já Bohu, že po přejití vichřic hněvu hříchy našimi na hlavy naše uvedenému vláda věcí tvých k tobě se zase navrátí, ó, lide český!"

Po chvílích jen, jako bychom podávali nejvzácnější lék, četli jsme noviny mamince nemocné zákeřnou chorobou, jež ke konci první světové války kosila zesláblý lid.

Maminka se uzdravila. Radost ji vzkřísila. Uzdravila ji živá voda, svoboda. Vrátila se revolucí čistých srdcí neposkvrněných zradou.

Praha slavila vánoce 1918. Vítala svého nejlepšího syna. Sláva Bohu na výsostech a na zemi pokoj lidem dobré vůle!

Vlály prapory. Od šerého jitra byly ulice přeplněny nedočkavým lidem. Přejížděly povozy, přátelé jeli naproti nejvzácnějšímu hostu. Byli mezi nimi za války k smrti odsouzení. Jen strach vlády před hněvem národa je zachránil.

Byl mezi námi, dobrý, vznešený. Při jeho vozu zvolna šla jeho stráž, jeho vojáci, blaničtí rytíři. Jako tisíce perutí bílých ptáků vlály šátky. Vítězné volání, radostný pláč, šťastné úsměvy. Z šeré oblohy se pomalu snášely vločky sněhu. Pozdrav samotných nebes. Národní divadlo v zeleni osvětlených vánočních stromečků. Kněžna Libuše viděla ve svých snech tehdejší den a vítala svého syna vítěze........

Nezvadly vzpomínky, jen těžká mračna se valí nad jejich zahradami.

Zakázali oslavy 28. října. Na domech nezavlály prapory, a přece je veliký svátek.

Dědiny ztichlé, v polích se nepracuje.

Města vážná, vzdorná, v úřadech i v dílnách tiché dorozumění.

Děti jdou do škol. Proč je matky oblékly do svátečních šatů a dívkám daly do vlasů jasné stuhy? Proč i učitelové oblékli této soboty svůj nejlepší oblek?

Dnes není možno přejíti k obvyklé práci. Nemožno lháti lhostejnost školákům, kteří čekají na učitelovo slovo. Naklánění se k sobě a tiše hovoří. Učitel dobře slyší, hovor žáků živé plamínky u pomníku revoluce. Jejich tázavý pohled se setkává se zrakem učitelovým. Rozumějí si a učitel k dětem mluví, jak mu káže svědomí.

Nemůžeme déle mlčeti. Zhynuli bychom věčným tichem, věčnou tmou a lží celého světa, který v zrůdném zvratu dějin zašlápl v prach a špínu křehké květy lidství a povýšil pěstní právo za nejvyšší zákon.

Nevrací se svět ke kolonisaci? Kdo všichni se mstí za zrušené otroctví? Není nejjistější cestou k jeho trvalé obnově postupné hubení civilisovaných kmenů?.......

Ulicemi Prahy jdou mohutným průvodem vysokoškoláci. Naše aristokracie. Jdou bezbranní, čistých srdcí, čistého svědomí. S nimi jdou všichni, celý národ. Tichým protestem hoří Praha, venkov i město.

Nacisté se radují z příležitosti k běsnění. Němečtí studenti, SS, SA se v pražských ulicích mísí do slavnostního tichého průvodu a rouhavě trhají klidným občanům s prsou trikoloru. Gestapo zatýká, surově týrá své oběti a dovádí je do sklepů Pečkova paláce. Do mučíren.

Jako krev k srdci, tak lid do středu Prahy. Václavské náměstí, Karlovo náměstí a všechny ulice kolem nich posvěceny dechem zoufalého odhodlání, vyznáním horoucí věrnosti k vlasti, voláním po svobodě.

Na Václavském náměstí všechen lid zpívá státní hymnu. Zpěv doznívá a znovu se vrací v mohutných vlnách ze sousedních ulic.

Státní tajemník K. H. Frank dává nacistickým důstojníkům rozkaz k střelbě do lidu. On sám sráží chodce k zemi, kopá do bezbranných. Tam bičíkem bije starou ženu. Je všude, je ve svém živlu, jeho bičík sviští. Zajisté se dobičuje hodnosti nejméně Gruppenführera - a snad i protektora!

Po dlažbě pražských ulic teče krev raněných a umírajících.

Teprve noc ukončuje zoufalou demonstraci a vraždění neozbrojených.

Po celém státě, zotročeném státě, od úst k ústům se šíří zprávy o bezbranných hrdinech a zprávy o bezcitném vítězi šíleném žízní po české krvi.

Studená hrůze svítí z bledého slunce, letí ostrým vichrem po hrudách pustých polí, po holých větvích opuštěných sadů, do všech českých příbytků, do všech zarmoucených srdcí

Jan Opletal! Jako před staletími jeho krajané na Bílé Hoře u Hvězdy, tak on na dlažbě Žitné ulice, věrný, vzdorný. Pomáhal zraněné stařeně a nacisté ho střelili do břicha. Ještě došel smrtelně zraněný na Jiráskovu kliniku.

Královská Praha, Karlova universita hledí na jeho rakev. Ticho, jako by ustal tlukot všech srdcí. Za rakví Janova matka! Muži, vysokoškoláci, bledí a jako z křemene, dívky, studentky se při pohledu na ni marně brání hořkému pláči. - Nablízku se mihla v okně německá sestra Červeného kříže. Nenávistně pohlédla na nepřehledný zástup, na Janovu rakev, k Janově matce a její ústa se posměšně zkřivila - a z těch krutých úst zasípěl krátký, ostrý, vítězný skřek.

Doznívá státní hymna, vysokoškoláci se rozloučili s Janem Opletalem. Netuší, že se loučí i s hynoucí matkou škol, že již našemu národu dohasíná světlo, jež rozžal dobrý král Karel, " aby jeho království bylo okrášleno množstvím moudrých mužů, tak, aby jeho věrní obyvatelé, žhavě lačnějíce po plodech věd, nemusili žebrati po cizích krajinách, nýbrž doma měli stůl k hostině připravený."

Ještě projíždí vůz s Janovou rakví královskou Prahou, ještě okamžik, co žáci svobodného učení hledí za ní co svobodní - a již gestapo a německé vojsko je rozhánějí jako smečku zločinců.

Tak od založení Karlovy university za šest set let pokročila civilisace!

Co tušil v temném středověku ve svých snech král Karel, když svými dopisy prosil vážené mistry svých líbezných pražských škol, aby se nedali zastrašiti protivenstvími, ale neochabovali v díle svém? Neochabnou!.........

Ubohá Janova matko! Sta a sta, tisíce českých matek ti od zítřejšího rána 17.listopadu bude záviděti, že víš, kde na věky odpočívá tvůj syn! Budeš moci jeho hrob zalévati svými svatými slzami, ale ony nešťastné se budou marně soužiti ve své zoufalé duši marnou otázkou, kde týrají vrahové jejich syny, znásilňují dcery. A ony, nešťastné matky, nikdy nenajdou ani hrobů svých umučených dětí.

"Jsem si jist, že hodnota našich záruk nebude nikde podceňována," pravil pan Chamberlain na den svatého Václava v roce 1938 o událostech v našich zemích.

Spěte klidně, matky velikých a mocných národů, vašim synům nehrozí nebezpečí, vašim dcerám zneuctění!

To jen 17. listopad srovnává spor ve vzdálené, neznámé zemi.

V Pečkově paláci 16. listopadu ještě poslední porady, poslední pokyny státního tajemníka K. H. Franka. Všecko je přesně podle plánu přichystáno, i třicet autobusů k převážení studentů do Ruzyně již 15. listopadu bylo připraveno s vědomím primátorova náměstka, Dr Pfitznera, německého vysokoškolského profesora. Bylo stanoveno, že při střílení zástupců českých studentů budou motory autobusů spuštěny, aby nebylo slyšeti výstřelů a křiku.

Jest po půlnoci 17. listopadu. Pražskými ulicemi se rozjíždějí vojenská auta a obkličují studentské domovy, koleje. Světlomety mění noc v den a suroví vojáci křikem a střelbou zahánějí vyděšené obyvatelstvo od oken. Vnikají do kolejí, ranami se dobývají do ložnic, pažbami bijí studenty, hrozí revolvery, běsní, střílejí. Do ztrnulých ulic se marně zarývají bolestné výkřiky smrtelně zraněných studentů. Na chodbách kolejí kaluže krve, vyražené zuby. Zakrvácení studenti stojí v halách, paže vzhůru, čelem ke zdi podle surového rozkazu. A rány a bití.

Před kolejemi stojí nákladní auta. Do nich ženou vojáci studenty a bijí je pažbami do zad, do hlavy. Bijí a ke spěchu k autům ranami pobízejí i neošetřené, těžce zraněné studenty namáhavě lezoucí po zemi po čtyřech. Barbaři i je vhodili do aut a odjeli k Ruzyni.

Tam odvezli živé. Mrtvé studenty v prostěradlech zabalené vynesli a nešetrně jako dříví naházeli do aut. Kam je zavezli?

Celá Praha od časného jitra strašný amfiteatr, kde zuří šílení běsi.

Zoufalí otcové a matky obléhají dveře kolejí, nedbají bití a krvavých ran, snaží se dostati dovnitř, hledají děti. Vojáci na ně nekřičí, ale vyjí, neslyší pláče a nářku a pažbami pušek rozhánějí zděšené zástupy. K. H. Frank s rozkoší přihlíží a k 9. hodině odjíždí do Ruzyně.

V ruzyňských kasárnách v chodbě konírny stojí dvěma řadami nacističtí vojáci. Jsou ozbrojeni železnými tyčemi, holemi hřeby pobitými, puškami pažbou dolů. Jejich řadami musí probíhati přivezení vysokoškoláci, zablácení, zakrvácení. Vojáci je bezcitně bijí, podrážejí nešťastníkům nohy a s rozkoší bijí. Do krvavé nekonečné ulice vbíhají stále nově a nově přivážení a stojí pak se zdviženými pažemi v zástupech, čelem ke zdi a kolem chodí vojáci a okovanými botami kopají zkrvácené, únavou, bolestí a horečkou klesající ubožáky.

Hluk spuštěných motorů má přehlušiti výstřely popravčí čety, bez soudu, bez rozsudku vraždící devět zástupců vysokoškolského studentstva: Docenta Dr Josefa Matouška, JUDr Jaroslava Klímu, profesora Jana Weinerta, Dr Františka Skorkovského, JUC Josefa Adamce, JUC Bedřicha Koulu, Ing. Jana Šafránka, MUC Jana Černého a Ing. C. Marka Franwirtha. Hluk motorů nepřehluší výstřely. Na věčné časy ty výstřely v Praze ani v Brně, v celé zemi je žádná bouře nepřehluší. Slyšíme je v celé zemi, celý národ, slyšíme, jak ve zlomu civilisace marně padá umlčené sténání v krvavých vlnách do proudu bolestné tmy všech věků.

Na tři roky zavřeli naše vysoké školy. Víme dobře, že tak pro nás má být navždy. Českým studentům se dává možnost, aby dostudovali na německých universitách. Najde se, kdo by přijal z rukou vrahů pochybnou milost, kdo by v neštěstí zapřel svůj národ?

Kdo z nás nemusí, nevychází z bytu a po práci spěchá rychle domů. Bojíme se o své přátele. Kdo z nich jest jist životem? Lekáme se zazvonění u svých příbytků. Hledáme zapomenutí. Je možno zabrati se do čtení? V naší knihovně také řada německých autorů. Čteme štítky a slyšíme Hitlerův hlas "Rache, Rache!" a my - pomalu vybíráme knihy kdysi milých, vážených jmen a skládáme je do nejhlubší zásuvky, kde jich nevidíme. Bude nám někdy možno k nim se vrátit?

Nebouří Wagnerovou skladbou hluk motorů v Ruzyni? Neslyšíme Beethovena, ale sten našich mučených dívek!

Po chodníku jde hlouček německých vojáků. Mají veliké ruce sedláků a mluví o domově kdesi na německém venkově. U školní zahrady sedí na nízké zídce malý školák. Čeká na někoho. Má světlé vlasy a jasné modré oči. Jeden z vojáků hledí na hošíka. Patrně mu připomíná vlastního synka, neboť přistoupil a školáčka pohladil po vlasech. Proč se ten malý školák tak lekl, až se otřásl, do krve zrudl, ustrašeně chytil brašnu a utíká pryč. Co o vás slyšel, že se vás tak bojí?

Jde matka a tlačí kočárek a v něm rozmilé děcko. Kdo by na ně nepohlédl? I jakýsi prostý německý voják se na dítě zahleděl. Snad vzpomněl na svůj domov. Usmál se na děcko a pokynul mu rukou. Ó, jak rychle se česká matka sehnula k dítěti a zaklopila stříšku kočárku! Nepopravili jste té mladé ženě bratra nebo manžela? Nevěříme, vy nacisté, vašemu úsměvu ani pohlazení. Vidíme vaše skutky!

V tiché odlehlé ulici hudební škola sester řeholnic. Tu jiný svět, oddělený od nešťastné země hradbou dobrovolného odříkání i odloučení od útrap světa. Tu jen klidná povinnost a oddaná poslušnost. Desetiletí, rok za rokem, po celý den až do noci jen ozvěna hudby. Do oken šlehá studený listopadový dešť, ale okna ústavu se bílými záclonkami usmívají do hasnoucího dne klidem teplého útulku. Dlouhá, lomená chodba přiléhá k veliké zahradě. Z houstnoucího šera vane z ní smutek a chlad, kalužky dešťové vody v rozmoklých záhonech blesknou slzami a holé větve stromů se chvějí větrem.

V domě mír ostrova vzdáleného všech lidských běd a lidské zloby. Na stěnách chodby obrazy svatých a světic klidných tváří a moudrých laskavých očí. Ve výklencích chodeb zeleň ozdobných keřů. Jen hudba zní, jen u fortny zvonek zacinká a vcházejí a vycházejí děti se svazky not. Vešla matka, aby počkala na dcerku a po hudební hodině ji odvedla za nevlídné tmy neosvětlených ulic bezpečně domů. Bojí se o ni, celý národ žije ve strachu o své děti.

Po chodbě tiše přešla řeholní sestra, stařena. Zastavila se u velikého obrazu patronky Bohorodičky a rozsvítila přitlumené světlo. Zůstala před obrazem, nehledá však očí dobrotivé Madony ani jejího syna, ale hluboko sklání svou starou hlavu. Žena čekající na svou dcerku, jde zvolna dlouhou chodbou a zdraví řeholnici. Stařena poznala známou paní, usmála se a promluvila. Hovoří o počasí. Óh, jak je dnes opět zlý den, dešť a zima. Brzy nastanou mrazy, sníh, zima, zima!

"Myslím po celý den i v noci na naše nebohé studenty, vysokoškoláky, naše ubohé děti," tiše žaluje stařena překvapené paní. Zdá se jí, že řeholnice nemá sil, aby mlčela, musí uleviti svému hoři. "Modlím se," šeptá ženě, "modlím se za ty studenty k Bohorodičce a k svatému Václavu a někdy již myslím, že modlitba není nic platná, že ji Bůh neslyší, že není Boha! Slyšíte, jak bije dešť do oken, slyšíte jak skučí vítr, a já cítím, jak naše nejlepší děti, naše naděje, jak trpí zimou, deštěm a hladem. Jak je po vězeních týrají!"

Zamyšleny se obě ženy rozcházejí.

Řeholnice vešla do klášterní kaple. Jest si vědoma své viny, pochybovala o jsoucnosti samého Boha. Nebojí se však výčitek svědomí. Je příliš unavena, stářím a soužením, i v klášterní samotě hledá samotu. Má jediné horoucí přání, aby opravdu byl Bůh, jenž by nezměrné hoře trpících proměnil v sladký klid. Řeholnice se schoulila v lavici. "Ach, Bože, "vzdychla, "čím jsme se tak prohřešili, že nás celý svět opustil. Jsme vinni tím, že jsme, že ještě žijeme?.........

Tiše, nemluvte tak hlasitě před vyhláškami o uzavření vysokých škol! Na vyhlášce je podepsán sám protektor naší vlasti Freiherr von Neurath, ctihodná, vážená, již dlouhá léta zasloužilá osobnost v světové diplomacii. Studenti v Ruzyni byli zastřeleni i na jeho rozkaz!

Mlčte, mlčte, je vyhlášeno stanné právo! Dejte si pozor! Dne 18. listopadu 1939 zakopl v pražské tramvaji nacista Schelesny o nohu klidného českého člověka inspektora Nachtmanna hovořícího se svým sousedem hudebníkem Legnerem. Nevšímal si pan inspektor nacisty, pokračoval v hovoru, ale Němec Čechy Nachtmanna i Legnera dal zjistit a vyšetřiti na úřadě. Oba žalovaní i vyšetřující úředník byli ještě téhož dne v noci zastřeleni a jiný úředník poslán do koncentračního tábora.

Poslouchejte pražský rozhlas, poslouchejte výzvu, aby nedocházelo k žádným shlukům, srocováním a jiným poruchám veřejného pořádku! "Každá taková porucha by byla bezohledně potlačena veřejnou mocí protektorátu a veřejnou mocí Říše!"

Manifestace 28. října byla srocování? Účast na pohřbu zavražděného Jana Opletala byla rušením veřejného pořádku?

Na českých školách se zastavuje užívání mnohých učebnic, hlavně dějepisů, těch nejlepších.

Zavádí se povinné vyučování němčině a nařizuje se: "Jazyk německý všestranně rozvíjeti!"

Nepříteli jde o děti.

Do českých škol přípis za přípisem, revise knihoven. Jsou nám posílány do škol seznamy knih, jež nutno okamžitě vyloučiti. Balíky úředně zapečetěných knih jest uložiti do školního archivu! Seznamy vyloučených knih zaslati úřadům!

"Jest ihned vyloučiti knihy židovských autorů! Stejně tak s knihami, které obsahují byť i jen v zastřené formě protiněmeckou a legionářskou tendenci!"

"Odstraniti knihy mravně závadné, knihy s protikřesťanskou tendencí!"

Kdo naše školní knihovny shledává nemravnými a mluví o křesťanské tendenci?

"Kubíček: Biblické dějiny. Vydání 9. - V uvedené knize jest ještě opraviti, t.j. začerniti na str. 3. v 1. odstavci slovo "československému," na str. 53. opraviti "Moravskoslovenská" na "Moravská" v předposledním odstavci, na str. 10 jest srovnávací mapku bývalé Československé republiky začerniti a nikoli přelepiti!"

Takto se nám upravují z milosti ponechané učebnice jedna za druhou! Ředitelé škol, správcové školních knihoven, třídní učitelé, všichni vyučující upozorněni, že jsou osobně zodpovědni za správnost provedení.

"Závadná místa v učebnicích musí byt učiněna naprosto neznatelnými a nečitelnými!"

"Připuštění používání učebnic může být kdykoliv odvoláno."

Ve školách jako v převržených úlech. Na lavicích před žáky rozevřené knihy. Učitelé hlásí stránky, odstavce, řádky, slova a nařizují škrtání. Děti počítají, matou se, škrtají nezávadné, nechávají zakázané. Knihy i ruce potřísněny inkoustem. Nezbývá než označiti zakázaná místa tužkou. Doma je žáci v klidu začerní inkoustem. Nazítří se knihy prohlížejí a nejeden učitel slyší kradmou, tichou zpověď: "Já jsem si napřed dobře přečetl, co jsem škrtal." - "Tatínek si zapsal, co jsem musel začerniti inkoustem." - "Mlč, dítě o tom se nesmí mluviti!" - "Já vím. Já jen vám!"

A učitelé a žáci i jejich rodiče se tiše pojí v armádu pevných a odhodlaných. Sám nepřítel nám ukazuje cestu, kterou půjdeme. On sám rozdmychává odpor k sobě.

Nechť se žádný tyran nemýlí! On první zažíhá plamen revoluce. První jeho rána, první jeho násilný, nespravedlivý čin je signálem k boji proti němu.

"Pozorně přečísti: Vyloučiti z žákovských a učitelský knihoven Baar Paní komisarka a Lůsy, Rais Zapadlí vlastenci! Učiňte jako s ostatními závadnými knihami!"

"Vylučují se: Jirásek: Skaláci, Rais: Lopota, Vrchlický: Legenda o sv. Prokopu!"

"Podle výnosu....v dohodě s panem říšským protektorem v Čechách a na Moravě zakazuje se s okamžitou platností jakékoli užívání Nerudovy básně "Vzhůru již hlavu, národe!" na všech druzích škol, poněvadž se nehodí pro vyučování na českých školách."

Ó ano! Praví nám Neruda: "Vzhůru již hlavu, národe, k nebi své zdvihni oči!" Radí nám v téže básni Neruda: "Jen každý hleď k vlastnímu dobře jádru: Bude-li každý z nás z křemene, je celý národ z kvádrů."

Budeme z křemene! Ovšem, že si doma čteme s horoucím porozuměním právě ze zakázaných knih!

"Pokud české školy již neučinili, jsou povinny s největším urychlením opatřiti si vedle vlajky protektorátní též vlajku říšskou stejné velikosti. V žádném případě nesmí být vyvěšena bývalá československá vlajka!

Inspektoři obcházejí školy, prohlížejí úřední spisy, tiskopisy, obálky, seznamy knihovny - a zkoumají, zda jsou na tom všem podle příkazu úřední razítka a pečeti z minulé doby přetištěna černým šrafováním a opatřeno vše předepsaným razítkem v nové úpravě, ve znění dvojjazyčném s německým textem v přednostním pořadí. Jsou si učitelé vědomi, že provinění proti předpisům může míti nejvážnější následky? Jsou již podle nařízení zničeny obrazy a busty představující osoby zúčastněné na vzniku bývalé československé republiky, kde jsou nezávadné součásti těch bust a obrazů, rámy a podstavce? Ukažte je! Jsou vůbec odstraněny všechny připomínky na bývalé státoprávní poměry?

Inspektoři si podle nařízení dávají otvírati archivy, prohlížejí seznamy vyloučených předmětů, dávají si otvírati zapečetěné balíky, porovnávají vyloučené věci se seznamy, ředitelé škol znovu balí a pečetí již zrevidované........

Jaká úleva, možno-li na chvíli zapomenouti na přítomnost a nemyslit.

Čtete noviny? Posloucháte rozhlas? Slyšíte? "Švýcarsko - směšný pidimužík! Holandsko štěkoun, který vedle válečného vozu dostane přes čenich." - Německo vzalo pod ochranu Dánsko a Norsko."

"Získání Dánska a Norska zjednává sympatie Čechů k Němcům."

Umlčte podlý, prolhaný rozhlas!

Vy můžete čísti, co poručeno natisknouti? Máte silné nervy. "Říšská vláda očekává, že královská norská vláda a norský národ přijmou německý postup s porozuměním a nepostaví se mu nijak na odpor! Tento odpor musil a byl by německými bojovými silami zlomen všemi prostředky a vedl by tedy k naprosto neužitečnému prolévání krve."

Jasné?

Ribbentrop praví: "Anglie znásilnila Skandinavii. Německo zachránilo země a národy skandinavské před zničením a bude až do konce války ručiti za pravou neutralitu na severu."

Píší o nás německé noviny v Praze: "Čech se po 15. březnu 1939 po prvé podíval na německého souseda svýma vlastníma očima. - Český lid začal obdivovat zjev Hitlerův, o kterém se dřív mluvilo jen s úsměškem. - Postava Vůdcova je dnes Čechům nejenom předmětem obecného obdivu, nýbrž znamená pro ně i mravní a lidskou autoritu. - Projevy, které při rozličných příležitostech adresoval Vůdce Čechům, podmanily i nejprostší česká srdce. - Češi pohlížejí s úctou, obdivem a důvěrou na Vůdce, jakožto na velikého strůjce nových evropských dějin a ručitele českého osudu."

Tak nám z novin Prager Zeitungsdienst otrocky v den Hitlerových narozenin opakují i české noviny.

Satan může být spokojený. Potoky slz a krve tekou proudem a nad zemí bahnité výpary lží.

Vyvěste vlajky! Vůdce má narozeniny! Na všech veřejných budovách musí být vyvěšeny vlajky říšské a vlajky protektorátní.

V novinách Hitlerův obraz. Vysoká čepice gestapa, pod jejím štítkem jedovatý pohled očí a v mračný oblouk sevřená ústa již, již se otevrou a nad vyceněnými zuby se nasupí zježená štětka pyšných, ohyzdných vousů.

Jsme sami doma. Před námi na stole staré časopisy, noviny, obrázky, knihy. Historie republiky. Hledíme v tváře velikých mrtvých, uvězněných, v cizinu vyštvaných. Vypravujeme o nich svým dětem. Ještě je dobře znají, ještě před rokem o nich slyšely ve škole.

Ve školách nařídili oslavu Hitlerových narozenin. Žactvo a učitelstvo se podle nařízení sešlo a ředitel školy podle nařízení přečetl slavnostní řeč. Podivná slavnost, ke které poslaly protektorátní úřady již vypracovanou slavnostní řeč, na všecky školy stejnou, pro všecky stupně žákovského věku touž, s příkazem: "Řeč přečísti bez jakýchkoli komentářů a doplňků!"

Byly školy, kde ředitel přečetl řeč i s příkazem: "Řeč přečísti bez jakýchkoli komentářů a doplňků!"........

Jaro chvátá krajem. Stromy Hitlerovy slávy kvetou nachovými květy v Holandsku a v Belgii, rozkvétají krvavou barvou ve Francii.

Úřady vymáhají na českém obyvatelstvu sbírku na Červený kříž, sbírky určené německé branné moci - a dovolávají se kamarádského, srdečného vztahu našeho lidu k německému vojsku od první chvíle, kdy německé vojsko vstoupilo na naši půdu.

Dočká se svět doby, kdy nebude možno urážeti lží a podvodem?

Německé vojsko vtáhlo do Paříže. Hitler nařizuje, aby po tři dni byly vyvěšeny prapory a vlajky. Nařizuje se vyzvánění zvony.

I v protektorátě jsou v městech s německou posádkou pořádány vojenské slavnosti.

Červnové slunce žhne, náměstí našich měst rudnou skvrnami cizáckých praporů, třesou se ozvěnou německých povelů - a domácí obyvatelstvo se vyhýbá vstupu poblíž. Kdo nemusí, nevyjde z domu a zavírá okna příbytku. A kdo musí přejíti městem, obchází náměstí velikým obloukem ulic, aby neslyšel vítězného křiku a krupobití kroků nacistických pochodů. Všudy proniká zpupný hřmot, neuchrání před ním ani zátiší chrámu. I tam se od klenby odráží ozvěna motorů a klapot koňských podkov, až se chvěje chrámová dlažba, až je úzko porobené, unavené lidské duši.

Jak dlouho ještě, Kriste Ježíši!

Vůdce mluvil: "... zájmy válečných štváčů..." - " ... váleční štváči..." - ".....váleční štváči..." - ".....rejdy válečných štváčů..." - "....váleční zločinci a pomahači..." - "...všechny naděje, že by Německá říše mohla býti poražena, jsou marná." - Německé námořnictvo se pokrylo nepomíjející slávou." - " Letectvo samo se ve všem překonávalo." "Co vykonala pěchota, nejlepší pěchota světa, lze označiti za pyšné hrdinství boje a práce." - "Německá panceřová zbraň se v této válce uvedla do světových dějin." Využijeme nepřehledné kořisti i hospodářských prostředků obsazených krajů." - " ... slepí, blbí nebo podlí ničemové..." - " Já sám jsem uchvácen vědomím, že Prozřetelnost mě určila, abych svému národu vrátil zase svobodu a čest."

Hitlerova slova se vrývají hluboko v naši paměť. Skláníme se až k zemi pod stínem nacistických vavřínů. Na prutech, jimiž nás vítěz bije, přibývá trnů:

"Vzhledem k sdělení pana říšského protektora v Čechách a na Moravě, že české učitelstvo ve školách všeobecně nepůsobí Říši přátelsky, takže jeho chování zavdává neustále příčinu ke stížnostem, ačkoli právě od něho pro jeho veliký vliv na svěřenou mu mládež jest nutno požadovati jasný, Říši přátelský postoj za všech okolností, očekává se s určitostí, že v tomto nastane ihned rozhodná změna."

"Školy, na nichž dojde k projevům Velkoněmecké říši nepřátelským, budou bezohledně zavřeny. Ředitel školy ručí v každém případě za ducha školy."

"Všichni učitelé a žáci, jejichž chování je Říši nepřátelské, musí očekávati v zápětí trestní právní následky. V každém případě co nejpřísnější tresty podle říšského trestního práva!"

Hedvábnou rukou přítele vybírej! Najde ho kdo pancéřovou pěstí? Každé Hitlerovo vítězství šroubem k utažení okovů poražených.

V úředních přípisech doposud valně českých již celé stati pouze německé.

"Při používání německých osobních jmen je dbáti o to, aby příslušná křestní jména byla uváděna v německé řeči, např. Johann Kepler, nikoli Jan Kepler."

"Podle přípisu pana říšského protektora nesmějí na českých školách dávati takové úlohy, kde by se mohly "vyskytnouti" nevhodné odpovědi žáků, "na př." Kdo byl největší Čech?"

"Předválečné mapy nevyhovují nynějším státoprávním poměrům a jich užívání bylo by proto možno připustiti jen po předběžném schválení pana říšského protektora."

Napříště uvidí žactvo ve škole z celého světa jedině mapu protektorátu a mapu Říše. Otroku stačí, zná-li nádvoří pána, k jehož statku byl ukován.

Jest nařízeno, aby na českých školách byly probírány říšské dějiny podle učebnic Geschichte für Oberschulen a Deutsche Geschichte.

Nedávno ohlásili v rozhlase, že "Hitlerovo vedení války je nejen geniální, ale i šlechetné."

Při české zemské školní radě v Praze již ustanovili pro české školy prvního německého inspektora nad vyučováním němčině. Ministr školství v dohodě s říšským protektorem v Čechách a na Moravě rozšířil vyučování němčině na českých školách. Shledal, že znalost němčiny u českého učitelstva musí být prohloubena, a proto je nutno ve feriálních dnech zříditi pro české učitele kursy němčiny.

Musíme se tady ve volném čase učiti němčině. Řečí Hitlerově, Goeringově, Goebelsově, Frankově, Neurathově, Heydrichově. Řeči, jež nařizuje vraždy, krádeže, řeči, jež ohlušuje svět lží a podvodem, řeči strašné a odporné, řeči, kterou v žalářích, v koncentračních táborech a před popravišti křičí surové stráže a smečky katů. Umějí nás mučiti svou řečí.

Vláda právě vyhlašuje zákony o ochraně zvířat. Jaké smělé, lživé kulisy to staví před nacistické komory hrůzy? Vězení hrozí tomu, kdo surově týrá zvíře způsobem, který je výrazem bezcitného smýšlení pachatelova. Vězení tomu, kdo zabije zvířata bez předchozího omráčení, kdo neoprávněně vykoná se živými zvířaty pokusy, při nichž působí bolest, poškození tělesné nebo smrt.

Jak s lidmi?

Ještě neuplynul rok od událostí kolem Ruzyně! Ještě máme vše jasně před očima. - Co se děje se zavlečenými obětmi tam, kam nevidíme? Co se děje v koncentračních táborech? Zachází se tam s lidmi alespoň tak, jako se zvířaty?

Pročítáme pozorně vyhlášení o ochraně zvířat. Jak by nám bylo dobře, jak bychom se těšili na návrat našich uvězněných a zavlečených, kdyby s nimi v německých táborech zacházeli gestapáci tak, jak se v zákonech mluví o ochraně zvířat.

"Práce, k níž se zvířete používá, buď přiměřena jeho silám! Zakázáno nutit zvíře k výkonům surovým způsobem. Udidla ať netlačí! Chrániti tažné zvíře za deště a mrazu pokrývkami! Psu podle potřeby v tahu vypomáhati! Dopravovaná zvířata nebuďte spoutána! Za dopravy nesmějí zvířata trpěti hladem a žízní a musí být chráněna před nepohodou a chladem. Hnáti zvířata těžce nemocná nebo neschopná chůze jest zakázáno. K pohánění zvířat jest zakázáno používati kousavých psů! Zakázáno bíti zvíře tak, že by se mu způsobily otoky, kopati je, bíti je přes hlavu, břicho nebo nohy, bíti tvrdými nebo hrotitými předměty, surově trhati otěžemi!"

Jak se nacističtí ďáblové chechtají!

Nepochybujeme již o existenci koncentračních táborů, a přece se ještě bráníme věřiti tomu, co o nich slyšíme, o hladu a zimě, o neslýchaném mučení, surovém vyvražďování a týrání vězňů, o nadlidské práci, kterou musí vykonávati.

Nemůžeme věřiti, že i veliká soudní budova v našem městě je v rukou nacistů nyní strašným, obávaným vězením v celém kraji. Stále kolem ní týž zelený trávník parečku, kde z jara husto pampelišek, kde rozkvétají keře šeříků a kalin, kde hlohové stromy u cesty obsypány bílými a červenými květy.

Na širokých cestičkách i prostorném schodišti ještě nedávno si bezpečně, bezstarostně hrávaly děti a jejich matky v klidu a pohodě sedávaly na lavičky v sadu a přihlížely dětským hrám. Z vězeňských vrat u kaple v boku budovy denně vyjížděl známý vozík a přivážel konve mléka, bedničky a balíky. Několik vězňů tlačilo vozík. Pomalu, patrně, aby užili vítané vycházky. Hovořili mezi sebou, mluvil s nimi i dozorce je provázející a nechybělo spokojených úsměvů - a stará kamenná socha Spravedlnosti uprostřed sadu, zdálo se, pozorně naslouchala i jejich řeči, i veselí dětí, zpěvu ptactva i hluku města, i úředním jednáním za nesčetnými okny budovy svítících v slunci - a ostražitě držela i svůj meč i citlivé váhy....

Nyní?

Na lavičky v sadech u soudní budovy usedají unavené ženy. Přijely zdaleka ranními vlaky. Je mezi nimi i několik Chodek. Ubohé ženy! Jsou tu celý den. Marně přecházejí kolem soudní budovy, marně bez hnutí čekají u vrat věznice a marně prosí, aby směly pro vězně podati balíček, aby směly s vězněm promluviti.

Rychle pryč od věznice! V široké ulici zdáli rozeznati vysokou postavu německého vojáka doprovázeného velikým psem. Gestapo! Člen gestapa! Člověk, který již není člověkem, ale příšerou v lidské podobě. Jeho duše umřela a v jeho duté lebce hnije býlí ďáblovy setby a šíří hrůzu a strach. Jako urputný vlkodlak se vedle svého pána v bocích spokojeně v chůzi pohupuje narezavělý pes. Po městě si nejdůvěrnější přátelé šeptem sdělují, že ve sklepeních rozsáhlé vily gestapem zpupně zabrané, uloupené majiteli a změněné v mučírny, štvou členové gestapa na oběti i své cvičené psy a psi i jejich pánové za výslechu mučených vyjí a šílí opilí výpary tryskající horké lidské krve. Zpovzdálí chodníků, za spletí křovin v sadech sledují oči matek a žen uvězněných až ke dveřím věznice každý krok, každé hnutí nacistického policisty i jeho psa. Gestapo a jeho psi! Naše světská vrchnost a světská spravedlnost - a vězení a popraviště našimi chrámy, našimi oltáři. Na věčné časy? Jak se opět zlíbí nejmocnějším tohoto světa! Jako přívažek nás příští vítězové opět hodí na váhu vpravo nebo vlevo tam, kam jim pokyne bezpečnost jejích zemí a výhodné jejich obchody.

Jeden jako druhý končí bezútěšný, dlouhý čas marných nadějí, marných čekání. Žádný zázrak se nestal, jenom na cestách kolem věznic přibylo bolestných stop - a vítěz tančí tancem opilců nedůstojné, pokrytecké mumraje i kolem rakve jím utýraného kardinála Kašpara! Kde ctili kdy kolonisátoři kulturu a city podmaněných národů?

V den Hitlerových narozenin byla v Praze na Staroměstském náměstí slavnostní přísaha německých rekrutů vojenských oddílů SS - a Frank mluvil:

"Můžete být hrdi, že tuto přísahu skládáte v Praze, hlavním to městě starých říšských zemí Čech a Moravy. Tato země byla ještě před dvěma roky baštou proti Říši, baštou, ježící se zbraněmi. Vůdce tuto nebezpečnou pevnost zneškodnil a staré německé říšské země Čechy a Morava neodvolatelně a pro vždy opět zařadil do Říše. Evropa může žíti bez českého státu, ale Češi nemohou již žíti bez Evropy za německého vedení."

Pane Chamberlaine! To je také vaše práce. Slyšíte tam za hrobem? Modlí se za vás vaši přátelé?

Němci nehrozí nadarmo: "Říše zvítězí a uspořádá novou Evropu sama, z českého národa

pak budou upotřebeni jen ti, kteří čestně a u vědomí svých povinností zůstali ve své zemi a pracují slušně a naprosto loyálně s Němci."

Rozumíme. Ausrotenkampf.

Stále častěji a častěji čteme v novinách ohlášené rozsudky smrti nad našimi občany, přibývá zatýkání českých lidí a my ve školách vidíme, jak v dětských českých časopisech nacistická ruka stále mocněji tiskne pokrytecky našim dětem ruku, lživá ústa se stahují k úsměvu a sladce nabízejí přátelství. Seznamují naše školáky s německou brannou mocí, učí značkám německých aut a letadel, kamarádsky vykládají původ a význam známých výrazů Soldat, Rekrut, Offizier, Leutnant, Kompanie, vyprávějí zajímavé historky ze života slavných německých lidí, jen německých lidí, překládají a vykládají německé fráze, přísloví, předvádějí filmy o Bismarckovi a podobných německých velikánech, provázejí v rozhlase po krásném Německu. Vlci se chystají pozříti českou Karkulku. Ausrotenkampf.

Přišlo nové nařízení. Žactvo všech škol s českým jazykem v protektorátě je povinno znáti hymny Velkoněmecké říše v původním německém znění. Ze všech českých škol slyšeti po tom nařízení monotonní nacvičování textů: Deutschland, Die Fahne hoch, slyšeti neochotný, bezbarvý zpěv i bezduchý hudební doprovod.

Je snadné přiměti násilím k povinnosti, ale je nemožné naříditi i lásku, úctu a nadšení k té povinnosti. Láska je dobrovolná daň. Na nikom ji nevynutíš, nikomu ji nemůžeš vzíti. Chceš ji získati? Cos kdy učinil, aby sis jí zasloužil?

Zpěv nepřítelovy hymny není jeho oslavou, ale strašnou žalobou na porobu a násilí.

Ať však zkusí český učitel neposlechnouti nepřítele! Vrátí se téhož dne ještě ze školy domů? Komu prospěje marným vzdorem? Kdo přijde, aby učil děti jeho národa? Pracujeme jinak. Bráníme se, jak můžeme. Nevzdáme se dobrovolně tichého boje. Boje o školu. Dovedeme poslechnouti tak, bychom nepošpinili ani svého hlasu, ani své cti.l Dovedeme školákům pověděti i beze slov. Školáci se učí a zpívají - a vědí velmi dobře, že za mrakem inspekce německých inspektorů hrozí mříže vězení otcům i učitelům. Naučí se podle rozkazu cizí hymně, ale nad jejich duší nepřítel doposud nezvítězil.......

Celý svět hřmí běsněním války, její plameny se rozhořely již i v Rusku. U nás je ticho a teskno, u nás jen zatýkání a popravy. Vynesli již rozsudek smrti nad naším předsedou vlády Ing. Eliášem - a den za dnem: poprava osmnácti osob - dvacet devět rozsudků smrti - poprava třinácti vyšších důstojníků a jedenácti civilistů- poprava armádního generála Josefa Bílého a divisního generála Hugo Vojty..... Tak se nám těmito rozsudky představil zastupující říšský protektor SS Obergruppenführer generál Heydrich, tvůrce nacistické tajné policie, vládnoucí krví a železem. Byl jedním z těch, kdo připravovali zákeřné přepadení našich zemí. Měl podrobný přehled o našich organisačních střediscích, o našich vedoucích osobnostech.

A takhle k našim bědám mluvil Emanuel Moravec: "Je nás málo a budeme-li dělat hlouposti, bude nás ještě méně. Družné spolužití s německým národem, klidná práce na stavbě nové Evropy, ozdravění a zesílení českého národa, to všechno nebude možné dříve, dokud v českém národě neprovedeme řádné čištění a dokud v jeho řadách neprovedeme vlastními silami boj o nový řád. Pro český národ je jedinou záchranou, když se otevřeně, tvrdě rozejde se starým řádem a když rozvine prapor pracující nové Evropy." - Emanuel Moravec má měsíčního příjmu třicet tisíc Kč. Pomnichovský pohůnek.......

Od českého venkovského obyvatelstva jsou nemilosrdně pod hrozbou trestů vydírány neúměrné dávky obilí, mléka, vajec, drůbeže, dobytka. Dbá vítěz bídy a blaha porobených? Ať zakrní, ať zdegeneruje a tak dříve vyhyne rod parobků! Jen Hitlerjugend má právo zkvétat v hojnosti, jen vítěz má právo být vždycky syt!

Blíží se zima, není prádla ani šatstva. Jak vystačiti s oděvními poukazy pro celou rodinu? Z čeho ještě možno přešíti šaty pro dorůstající děti?

Pro nás není kůže na obuv. Baťa ve Zlíně počal vyráběti dřeváky. Dobrý nápad, ale kdy byly dřeváky za 63 Kč? Pěkné dřeváčky na pohled! Po třech-čtyřech hodinách chůze v nich okrvaví chodidla od vystouplých hřebíků.

"Doslouží-li chodidlo, neodložíte punčoch. Roztrhaná chodidla spraví Baťa. Za jeden nebo dva body oděvního lístku budou opět nové punčochy."

Kam dřív s chatrnými punčochami? Do správky nebo do sběru? Školáci musí do školy přinášeti do sběru nejen papír a kovy, ale také tkaniny.

Správcové škol mají připraviti pro stoupu všecky staré mapy, co jich ve školní budově bude. Mnohý ze správců se ani nenadál, co jich najde v podstřeší za trámy, v prastarém haraburdí, ve starých, vyřazených skříních. Co tu namnoze pečlivě složených map a obrazů! Snad bylo mnohých odkládaných, doslouživších pomůcek starému panu řídícímu kdysi líto ničit a raději přec jen založil. Nebylo zajisté vše staré, prastaré, od založení školy tak špatné, aby doba novější byla lhostejně odstrčila . Pan řídící prohlíží staré mapy a obrazy, zamýšlí se nad nimi, nedbá plísně, prachu a skvrn, ale hledá v časech minulých, kdy bylo v zemi ještě hůře nežli je v době přítomné - a nenachází obdoby.

Kdy byla jen bída, bída, zloba, nejistota, starost o živobytí, strach o rodinu, o život? Před staletími. V době, již jmenujeme temným středověkem.

Pan řídící vybírá a skládá pro stoupu staré, plátnem podlepené mapy. Škoda toho plátna do stoupy pro Hitlera, pro jeho vítězství, pro naši zkázu! Žena doma ustaraná, běduje, jak spraví dětem vetché košilky, jak jim pořídí nové. Porobený, ustaraný učitel zkouší ostřím nožíku odlepiti na mapě plátno od papíru. Jde to. Opatrně, aby mapa zůstala celá a úřady přebírající sběr nepoznaly krádeže na erárním majetku Říše, Říše über alles in der Welt. Učitelova žena vypírá a čistí staré, pevné plátno a těší se, že na rok, na dva roky je postaráno o prádlo pro děti. Jen mlčet, mlčet! Jen ještě dobré přátele v sousedních školách upozorniti! Ale mlčet, ať není vyšetřování a trestů pro zcizený majetek Hitlerovy říše!......

Jaký to halas a poplach s vítězstvím Říše! Viktoria! Viktoria! Říše zvítězí! Vítězství jest jisté, na dosah ruky! Honem, jen honem, rychle! Vápno, štětky, barvy,laťky, prkénka z beden, papír, lepenku, hřebíky, šroubky, provázky, žebříky! Na všecka význačná místa se namaluje nebo upevní dřevěné nebo lepenkové veliké vítězné V ! Viktoria! Na všecky veřejné budovy, na všecky školy, na zdi, štíty, na vrata a vrátka do budov i do stodol, na tovární komíny, na titulní listy novin, na mosty i asfaltové silnice, na všecky strážní domky u tratí, na dlažbu přes celá náměstí, na auta! Co nejvíce V, co největších bílých a červených! Nešetřiti barvy, dřeva, lepenky, vápna! Pro vítězství Říše všeho dosti. Čím více V, tím jistější vítězství. Viktoria! Nemělo by se naříditi občanům, aby nosili vítězná V jako závodníci svá čísla?

Viktoria!

"Odstraniti ze školních sbírek obrazy osobností, jejichž činnost se nesrovnává s nynějšími snahami! Odstraniti obrazy Jana Žižky!"

"Užije-li se ve školách k výzdobě stěn obrazů velkých mužů a žen českých, užije se v odpovídajícím počtu a úpravě také obrazů velkých Němců.Teprve pak přijdou v úvahu obrazy osobností jiných národů!"

"Obrazy, jež představují německé osobnosti nebo místa a kraje Velkoněmecké říše, mají označení jen německá!"

"Zeměpisné obrazy z protektorátu se označují dvojjazyčně a to se stanoviska pozorujícího vlevo německy a vedle vpravo česky. Jsou-li nápisy nad sebou, je německý nápis nad českým, na př. Prag, Altstädter Ring - Praha, Staroměstské náměstí."

Ředitelství škol se postarají, aby všechny obrazy byly přezkoušeny a opraveny podle směrnic výše uvedených. O vykonání práce hned podati zprávu nadřízenému úřadu!"

Okoušíme již teď vítězství, jež teprve přijde! Viktoria! Viktoria!

Ve školách ponenáhlu tu a tam třídy, kde není na stěně již ani jediného českého obrázku. Jen válečné snímky, jen chvála vítěze. Tak to má již učitelka Musterlehrerin Zunová. Pan inspektor je s její třídou velmi spokojený a dává ji ostatnímu učitelstvu za vzor. Viktoria!

Vůdce mluvil: "Stvořitel nás pověřil dějinnou revisí jedinečného rozsahu a my jsme nyní zavázání ji uskutečnit!"

Nedomnívá se šílený satan, že mluví ústy samotného Boha?.....

Blíží se vánoce. Kolem božích jesliček plno vlčích stop.

Španělský sál na Hradčanech v lesku světel, v průčelí sálu v záplavě květů Hitlerovo poprsí a prapor hnutí. V sále vybraná německá společnost, nádhera uniforem, večerních úborů, hold a obdiv zástupcům strany, Heydrichovi, Funkovi, K.H. Frankovi, Henleinovi. Německý filharmonický orchestr zahajuje slavnost a Heydrich vítá říšského ministra Funka: "Vítám vás v německém městě Praze, v protektorátě Čechy a Morava jako části Velkoněmecké říše" a ujišťuje "Jest mou vůlí, aby v době mé činnosti zastupujícího protektora se hospodářství Čech a Moravy stalo obzvláště aktivní součástí německého hospodářství podle pokynů a směrnicVůdce, říšského maršála a říšského ministra hospodářství a ku blahu Velkoněmecka, ku blahu nové Evropy."

"Každý Čech," zdůrazňuje ve své řeči Heydrich, "může ve svém soukromém životě mluviti, jak chce, v hospodářství jako v nedělitelném celku musí německá řeč míti primérní platnost."

Říšský vedoucí Baldur von Schirach dojatě ujišťuje: "Toto nádherné německé město je všem dětem našeho národa tak drahé, že bychom rádi nepřetržitě proudili k tomuto městu, abychom je stále znovu ujišťovali, že jsme na ně hrdi a že je máme rádi.."

A my jsme odsouzeni poslouchati taková rouhání a snášeti zpupnost surových zločinců!....

Konec roku - čas vzpomínání. Poslední dni v roce mizejí chladné a chmurné. Celý rok se den po dni přeléval vlnami strastí a nechával špinavý nános. V našich zemích přibylo nacistického vojska, přibylo i jeho civilních soukmenovců. Přistěhovaly se ženy nacistických důstojníků. Odložily svůj původní obnošený, zvetšelý šat, v němž přijely a chodí si nyní vyživené, vykrmené, v drahých kožišinách a přepychové obuvi. Zabraly i nejkrásnější byty českých občanů.

Vojsku nestačí kasárna. Byly pro ně vyklizeny české školy. Šťastné školy, jimž bylo popřáno vystěhovati si nábytek a kabinety a spisy alespoň ve lhůtě jednoho dne!

Nejkrásnější naše školy si pro sebe zabrala Hitlerjugend. Pro pobyt jí našly německé úřady nejlepší domy, z nich surově, bezohledně vykázáno vše, co překáželo.

Hitlerjugend chodí městem ve vojenských útvarech a její nacistické pochody se nesou městem ozvěnou vytí smečky. - Hitlerjugend - výborně živená plody práce naší země, zpupná a pyšná! Cvičí se také v zacházení se zbraní. Co již nám v našich sadech a lesích vyhubili pěnic a sýkorek, kosů a všeho jiného ptactva!

Vyučování na českých školách znovu bezcitně omezeno. Žactvo vypuzené ze zabraných škol se střídá v učebnách se žactvem škol, jež byly blahovolně ponechány, budovy staré, nevyhovující vojsku a německé mládeži.

Čeští školáci se učí střídavě dopoledne nebo odpoledne, ob jeden den, jak se stačí. Omezuje se učební látka, za žádných okolnosti však nesmí být opomíjeno a zkracováno vyučování jazyku německému.......

Čím přísnější nespravedlivý příkaz, tím větší odpor k němu. Takový je i příkaz o povinných kursech němčiny pro veřejné a státní zaměstnance. Nikoli kursy, pro nás odporné donucovací pracovny. Hrozí se přísnými zkouškami na konci těch kursů. Kdo neobstojí při zkouškách, může být dán do výslužby, může být propuštěn ze služby. Hrozba - pěkná vzpruha k učení, tím účinnější, čím je bezohlednější učitel němčiny, jeho posměšné výtky a napomínání - toť jen údery hortátorova kladiva na galejní lodi. Úlohy, jež bezohledný učitel ukládá, pracuje účastník kursu s ošklivostí a odporem. Německé úlohy - toť balvany, jež zavalily každou volnou chvilku pro rodinu, pro stromy a květy v zahradě, pro knihy a hudbu, pro všechno, čím je možno na okamžik zapomenouti na bědy času.

Jsou i lidé, jimž národní neštěstí není ničím, nedotýká-li se přímo prospěchu jejich vlastní osoby. Co hoví vlastnímu hmotnému prospěchu, vlastní ctižádosti, jim je vždycky dobré."Já jsem na tom dobře, já umím česky jako německy, vychodil jsem několik tříd německých škol. Mně nebude nikdy zle. Zkoušky z němčiny? Pro mne a za mne mohou být třeba zítra. Takový občan se dočkal svých dní. Jeho schopnosti dojdou konečně ocenění.Kdo v kursu vždycky ví, i co nikdo neví? Kdo je nejdřív hotov s každou úlohou? Kdo v ní nemá ani jediné chyby? Kdo se může pochlubit, že zachránil situaci při německé inspekci? Kdo má ve službě na rychlý, přednostní postup? Kdo se může pochlubit, že se výborně německy dorozumí s přistěhovalými německými sousedy?

A komu počínají nedůvěřovati jeho známí ve službě a jeho nejbližší okolí?

Běda škole, kde působí jeden takový učitel!

Učitel Terš začal choditi ve světlých henleinovských punčochách a za širokou pentli svého zeleného klobouku si dal bílou protěž. Terš je na naší škole vedoucím kuratoria pro výchovu mládeže - a nikdo ze sboru již před ním nic nepromluví o politice ode dne, kdy se kolegyně ptala, proč ty bělavé punčochy a proč ta protěž na klobouce. Terš před ní zdvihl ruku k arijskému pozdravu a křikl: "Heil Hitler!" Dáváme si před ním veliký pozor. S učitelem Folkem si napsali a do novin uveřejnili kursivku o své spolupráci s Němci. Teršovi není mnohé u nás vhod a nad mnohým ohrnuje pohrdlivě rty. Nevíme, odkud k nám přišel na začátku okupace, ale je jakoby z ciziny. Často říkává: "Kdybych mohl rozhodovati, tohle bych netrpěl." - Přišel před několika dny od lékaře a velmi se zlobil: "Co si ti lékaři o sobě myslí? Nafoukanci, domýšlivci! Já se jim mám klanět? Mastičkářům, doktorům! Jací doktoři? Já učím a jsem tedy učitel. Lékař léčí - je tedy něco jiného než lékař? Není!" - a Terš se pochlubil, že oslovil lékaře "Pane lékaři!" Ptali jsme se, co mu na to lékař řekl. - "Div mě ze dveří nevyhodil!" "To vám měl udělat," zasmála se mladá kolegyně a sbor Teršovi toho smíchu rád popřál. - Zajisté by se pan učitel Terš neopovážil zlehčovati titulů německých vetřelců.

Kuratorium pro výchovu mládeže je ústřední úřad v protektorátě. Vede rejstřík spolků pověřených prováděním povinné služby naší mládeže, povinné služby, jíž podléhají naši mladiství od desátého do osmnáctého roku.

Kuratorium a úřad práce se především starají o zdatné dělníky pro Říši. Jim byly dány naše děti napospas, ony o dětech rozhodují libovolně, bezohledně. Také podle toho, jaké výkupné mohou rodiče dáti za své děti, aby je uchránili před libovolným zašantročováním a mravní zkázou.

Kuratorium připravuje s žactvem různé besídky a hry pro mládež, učí písním a divadlu, stará se o brannou výchovu žactva, pořádá v obci přednášky, všecko v duchu nacismu, všecko v záměrném boji o naši mládež. Je třeba zvyšovat pozornost, zachraňovati, vyrážeti zbraň z rukou nepřátel.

Na našich školách je bída o učebnice. Staré jsou zakázány a nových záměrně nevydávají. Místo čítanek nařídili četbu z dětského časopisu Mladý svět, o němž vydali výnos: "Nebude podávati jen zprávy a uspokojovat zvědavost české mládeže, nýbrž působiti výchovně jednotným obsahem a zaměřený k jediné základní myšlence: Bude postaven do služeb říšské myšlenky."

Oblíbený do té doby časopis láká známou úpravou, jsou v něm jako kdysi poutavá vyprávění o životě v přírodě - a ostatek prosycený jedem lží a podvodů o našich dějinách a našem kulturním životě.

Bráníme se. Vybíráme při vyučování metody, jimiž odvracíme pozornost dětí od zlého a vroucněji než kdykoli jindy učíme lásce k nešťastné vlasti. Pohleďme na jednu z hodin čtení! Dětské hlavy se sklánějí nad článkem Karel Čtvrtý - Karl der Vierte. Jeden z žáků čte nahlas, čte nepozorně, nedbale. Tu vynechá slovo, tam celý řádek. Některá těžší, cizí německá zkomolil k nepoznání. Nikdo z žáků se nehlásí, aby opravil chybu, nikdo nedbá, nikoho nezajímá, co se čte. Článek způli lživý, těžkopádný, jako by se jeho děj prodíral balvany. Žák čte odstavec, zmlkne, po něm - jak na začátku hodiny určila učitelka - čte další odstavec bez vybídnutí další žák, soused v lavici a po něm opět další, lavice po lavici. Každý si již odhadl, kdy na něho dojde řada, všichni, kdo již četli, vědí, že více v hodině nebudou čísti. Ve třídě je klidno, jako v polospánku, hodina příjemná, nikdo při dnešním čtení neruší žáky v jejich zaměstnání. Ten zívá, onen ukrývá pod stránkou novin knížku a čte si, jiný se posuňky o čemsi dorozumívá se sousedem, jeden cosi maluje, druhý cosi píše a tu si kružítkem rýsuje žák na čtvrtku papíru pěkné růžice. Učitelka sedí u stolu, sleduje čtení a pozoruje žactvo. Jest spokojena s jeho nezájmem. Jeden z žáků dočetl článek, ostatní si ani nevšimli, že dočteno. Pozornost probouzejí teprve učitelčina slova:

"Vypravujte, o čem jsme teď čtli?"

Nikdo z žáků se nehlásí.

"Nevíte o čem jsme čtli?"

Ve třídě ticho, jediná ruka se nezvedá.

Učitelka se nezlobí pro naprostou lhostejnost žactva - a tiše, polohlasem, aby nebylo slyšeti za dveře třídy, přidává výklad k přečtenému. Opravuje, co bylo plno lži a podvodu. Její slova plynou klidným proudem, dětské hlavy se zvedají a oči se rozzařují dychtivým svitem. Hledí v duchu v utěšený kraj, kde v skrytu půvabných pahorků a tmavých lesů vystavěn spanilý, nedobytný hrad. Střeží jej věrné stráže. Daleko do kraje za hlubokých nocí slyšeti jejich mocné volání: "Dále od hradu dále, ať tě nepotká neštěstí nenadálé!" Kdo z lidu v okolních dědinách v noční temnotě ještě bdí, jako modlitbě naslouchá varovnému volání a v bezpečí uléhá k odpočinku.

Všechna dědina, celá země pokojně dýchá v štěstí a míru. Není válek, dobrý vladař šetří krve svého lidu a přeje mu klidného žití. Skvétají vinice a sady, lesknou se hladiny rybami bohatých rybníků, úrodu klasů nedeptá do hroudy pole horda nepřátel, po bezpečných cestách dopravují kupci své zboží.

Rostou a bohatnou města a se spravedlivou hrdostí může dobrý král shlížeti na Prahu, svou chloubu a krásu. Všude stavební ruch, po celé zemi, v královské Praze. V rozestavěných ulicích lesy lešení. Dílny řemeslníků srší jiskrami, zvoní a duní kovem. Krásná umění rozkvétají nade všecky krajiny v celé Evropě a vysoké učení pražské milým Čechům k radosti vábí k sobě dychtící po pravdě a poznání.

Přešla staletí, přešly bouře a bědy, ale dílo dobrého krále z pokolení do pokolení slouží jeho národu a jest dosud chloubou země.

Ve třídě posvátné ticho jako ve chrámu a dětské zraky hoří jasem věčné lampy.

Škola má ještě své bdělé, opatrné stráže, jež úzkostlivě dbají, aby olej nedal vyhasnouti světlu pravdy a bylo ho dosti. Opatrná ruka pevně vede děti vyprahlou mýtinou, kamením výmolů, pevně je vede bezpečnou stezkou. Bdělý zrak vždycky včas vidí zmiji na výsluní a chrání před uštknutím....

Třetí výročí nacistického vpádu do našich zemí. Jsou nařízeny veřejné oslavy tohoto výročí. Všude nacistické prapory, hákové kříže, černé a rudé pruhy, kříže, háky. Všude obrazy pyšných orlic. Pod jejich obrovskými křídly znaky našich zemí. Prý jsou pod těmi křídly na znamení ochrany, kterou Hitler nad námi přebral. Tak se píše v novinách.

"Den 15. března 1939 je vyplněním tužeb německého srdce," řekl v Praze na slavnosti k 15. březnu protektor Heydrich.

V Národním divadle zahájil proslovem slavnostní představení Prodané nevěsty ministr Emanuel Moravec. Svědomí světa jest již příliš dlouho uspáváno krví a lží, nepřekvapila již ani Moravcova slova: "Motorky nesly 15. března 1939 do pražských ulic českému lidu ochránce, jaké jsme ve své nouzi potřebovali.".......

Českému obyvatelstvu byly opět sníženy nuzné příděly potravin.

Ve spižírně na poličkách srovnané řady prázdných sklenic od zavařenin, dávno vyprázdněné hrnce od másla a medu. Tu prázdná košinka, bývala vždy plna čerstvých vajec. Co v téhle krabici? Zachřestilo v ní tichým třeskem střechýlů v mrazivé zimě. Plechové formičky na vánoční a sváteční cukrovinky pro radost dětem. Dávno, dávno, co formičky vychladly! Všecka nevinná radost rodině ukradena!

Zamyšleně přerovnává hospodyně skrovné zásoby cibule, mouky, soli, sušené houby, trochu fazolí. Zapomenutý cukr? Škoda, jen bramborový škrob! V koutě přihrádky veliký dvoukilový sáček, ovesné vločky. Kupec byl zvláště laskavý a navážil jich malou zásobu. Vločky patrně ležely dlouho ve skladišti, načichly jakýmsi fermežovým zápachem, ale díky za ně!

V bytě je chladno, je březnový sychravý den a uhlí nedostatek. V kamnech zatopí matka až navečer, až se sejde rodina. Topiti pro jednu osobu? Toť příliš veliký přepych! Pro teplo stačí přes den matce starý kabát a starý vlněný šátek na hlavu. Osamělá žena vaří na plynovém vařiči kaši z ovesných vloček. Kaše povařuje, odfukuje bublinky a žena si nad ní zahřívá zkřehlé ruce. Občas pomíchá šedou, světlému blátu podobnou kaši. Nemyslí, nemyslí - a znenadání ji přepadá bolestný pláč. Ta kaše? Vepřům by nebyli doma dali cosi podobného k žrádlu. Alespoň trochu mléka by jim byli přidali.

Ach, domov, domov mládí, drahý, světlý, teplý domov! Jak je vzdálený, jak daleko za lety štěstí a lásky! Ubohý, nešťastný domov!

Jak neplakat! Včera řekla dcerka - školačka: "Já bych se tak ráda něčeho dobrého najedla, přejedla, aby se mi dobré jídlo znechutilo a já nemusila tolik myslit na jídlo tak dobré, jak bývalo!"

Nejsou zprávy v novinách úmyslnou součástí našeho týrání? Proč nám lžou o našem blahobytu? Proč píší o nedostatku a nouzi v jiných zemích, ve státech, s nimiž Hitler válčí? Proč zahrnuje Hitler nadávkami své bývalé příznivce a přátele? Proč jsou noviny plny nehezkých, ubohých jejich karikatur?

Jak se ti prolhaní novináři nyní klanějí říšskému tiskovému šefovi Dietrichovi a vychvalují novinářství co mužný a důsledný hlas světa, který je na pochodu. - Zlotřilý pochod!..........

Nikdo se nedivil tomu, co se stalo, a všemi otřásl strach a hrůza z odvety a krvavé msty.

V Praze byl spáchán atentát na říšského protektora Heydricha. Znali jsme z novin jeho podobu. Všechny jeho obrazy - vtělená zloba. Poznali jsme ho již z jeho činů: poprava za popravou.

Kdo byl pachatelem atentátu? Stalo se z vůle jednotlivce nebo celého národa? Signál k povstání? Počátek revoluce proti vraždící velmoci? Nebyl útok šíleným zoufalstvím? Sebeobětováním? Tragedie pokojných lidí, kteří by v dobách národního štěstí a rozkvětu nikdy nebyli svých rukou poskvrnili krví?

Bylo vyhlášeno stanné právo. Zatýkání, domovní prohlídky, pátrání po pachatelích a den za dnem, každý den popravy: čtrnáct, dvacet jedna, dvacet pět, dvacet pět, stále, stále, bez konce.....

Popravy mužů, žen, starců, dívek. Každého dne prohlížíme s hrůzou v novinách nové, strašnou černí vyznačené sloupce drahých jmen. Nejlepších jmen z řad naší inteligence. Její krev prolévá satan s rozkoší.

Pražskému obyvatelstvu bylo nařízeno, aby se dne 2. června sešlo k manifestaci na Staroměstském náměstí, aby před světem protestovalo proti pachatelům atentátu a osvědčilo věrnost Říši.

Nebyla manifestace, ale hrozby, urážky, pokořování pražskému lidu, celému nešťastnému národu: "---Vláda zřídí kontrolní orgány, které budou bdíti nad tím, jak její rozkazy budou dodržovány-----je mravní povinností všech poctivých Čechů, aby přispěli k vítězství Říše----abyste demonstrovali před Říší a celým světem-----Český lid se během tří let protektorátu nikdy nedopustil činů, o kterých věděl, že by při nich šlo když ne o osud celého národa, tedy o životy mnohých tisíců-----"

Osud celého národa! Životy mnohých tisíců! Rozumíme.

Noviny píší o projevech účasti a souhlasu měst a venkova s pražskou manifestací. Píší, že si české obyvatelstvo přeje, aby jako Praha mohlo manifestovat pro nový, Říší zaváděný evropský pořádek.

Zaprodané noviny!.......

Říšský protektor a generál policie Heydrich podlehl zranění. Jeho tělo převezli v půlnočních hodinách z nemocnice na Hrad. Podél ulic, jimiž ho vezli, v přesných oddílech špalíry politických vedoucích strany, německých žen, členů NSKK, Hitlerjugend, SS, policie, vojsko, mužové pracovní služby, všichni hrozní, k pomstě připravení.

Smuteční pochody, motocykly s rozžatými pochodněmi, automobily s rozžatými pochodněmi, rakev s mrtvým Heydrichem pokrytá vlajkou SS, auta s Daluegem, K.H.Frankem, velitelem vojenských SS, velitelem policie, s veškerou nacistickou vrchností v naší zemi.

Praha zatopena tmou, jen v ulicích vzhůru ke Hradu odlesky světel pochodní na helmách, zbraních, v očích slibujících pomstu.

Na nádvoří Hradu planoucí pochodně setniny SS, na mohutných stožárech prapory s hákovým křížem a prapory SS, na katafalku prapory SS.

Pochmurná, zlověstná nádhera!

Nesčetné věnce, kytice, prapory, vavříny, chvojí, údery bubnů, smuteční pochody, brány tasených kordů, vztyčených bodáků a paží.

Odešel z naší země a jeho jméno hrůza a smrt!

O něm pravil o jeho pohřbu říšský vedoucí SS Himmler: "Muž oddaný masám, charakter ryzí ražby, ušlechtilý, řádný, čistý," - a Frank vděčně vzpomenul zásluh mrtvého: "Učinil všechno, co v Čechách a na Moravě slouží vítězství Říše a tím i nové Evropě a zabránit všemu a potírat vše, co mu škodí."

K. H. Frank plnil měrou vrchovatou Heydrichův odkaz.

Písek popravišť mokvá čerstvou krví. Členové rodin si navzájem sdělují poslední vůli a kdo odchází z domova za denním zaměstnáním, loučí se s rodinou jako před dalekou cestou.

Třicet čtyři popravy, čtyřicet osm poprav, sto čtyřicet sedm poprav, den za dnem více, více krve! Není radno se zastaviti na ulici se známým a promluviti s ním, nikdo neví, není-li náhodný mimojdoucí členem gestapa, není-li udavačem. Není třeba řeči. Jen oči mluví.

Vyvražďují nás. Jako zvěř do léče honí lid do věznic a popravují bez rozsudků s obviněním: schvalovali atentát na SS - Obergruppenführera Heydricha, - vyzývali k podporování pachatelů atentátu, - odsouzeni pro neoprávněné držení zbraně, - nebyli policejně hlášeni, - udržovali spojení s osobami policejně nepřihlášenými, - udržovali spojení s osobami, které měly účast na činech nepřátelských Říši.

Dne 10. června byli vyvražděni všichni mužové z Lidic a ženy odvezeny do koncentračních táborů. Kam dali vrahové děti? Budovy Lidic zbořili a srovnali se zemí. Jméno obce Lidic prohlášeno za vymazané.

Již nikoli krvavý Heydrich, ale krvavý K. H. Frank.

Viděli jsme v novinách fotografii pachatelů atentátu na Heydricha, Kubiše a Gabčíka, Čecha a Slováka, vojáky bývalé československé armády. Po nacistické okupaci našich zemí prchli z vlasti a byli členy naší zahraniční armády. Vrátili se, aby odstranili toho, kdo neměl práva, aby u nás rozhodoval nad životem a smrtí našich občanů. Hrdinové jsou mrtvi a v novinách jim spílají a hanobí je. Kdo je vinen, že československá armáda musela složiti zbraně? Že nesměla brániti ohroženého státu? Kubiš a Gabčík nebyli vrahy. Byli vojáky na bitevní frontě.

Nejen vraždy a hrozby, ale i výsměch a škodolibost. V novinách se smějí tajné smlouvě Churchilově a Molotovově. Podle té smlouvy prý by Československo, Rumunsko, Bulharsko a Jugoslavie byly zájmovými oblastmi sovětskými. Jak možno věřiti propagandě Goebbelsově! Což věříme lhářům?.........

Hle, opět jejich popravčí vůz před věznicí! Z něho vystupují ozbrojení němečtí vojáci a řadí se v husté řadě po obou stranách cesty od vězeňské brány k povozu. Z brány vycházejí po dvou za ruce k sobě připoutaní vězňové. Slunce se sklání k obzoru a vězňové co tmavé, smutné stíny. Jen řetízky pout na jejich rukou se lesknou. Vězňové procházejí ulicí bezcitných stráží a nastupují na svou poslední cestu. Jejich vrahové vstupují za nimi do vozu, zbraně zařinčely, třeskla dvířka a vůz odváží nešťastné k popravě do Spáleného lesa za městem. Nikomu z odsouzených nepovolili rozloučení s rodinou. Ulice u věznice v době převozů pohrůžkou revolverů vyklizena, liduprázdná, tichá. Zelenavá auta doprovázejí jen skryté, horečné oči za záclonami oken - a jen slunce žhne posledním svitem, jen koruny hlohových stromů v ulici od věznice celé jako v krvavé pěně v záplavě červených kvítků žalují na hrůzu vraždění a jenom nad bílými oblaky před soudnou stolicí boží stojí před zástupem svých popravených krajanů mladičká Jarmila Burešová a ukazuje svou bílou rukou na Spálený les ve svém kraji, kde ji, očekávající zrození dítěte, popravili a kde dnes popravují jejího manžela, venkovského učitele. Bílá nevinná ruka ukazuje na všecky Spálené lesy své země, na Lidice, na Ležáky - i na Heydricha - i na Chamberlaina........

V době této hrůzy a soužení dne 5. července ve Smetanově síni Obecního domu v Praze veliká slavnost. Ministr školství a osvěty Emanuel Moravec udílel umělecké ceny pro rok 1942. Tu o spolupráci česko-německé mluvili prof. Dr. M. Hýsek, prof. František Sekanina, prof. Václav Talich. A tu obdrželi umělecké ceny Dr. V. Fiala za knihu Země fjordů a ság, Frant. Hrubín za básně Země sudička, Pavel Ludikar za překlady českých oper do němčiny, K. Dvořáček za román Pole kráčí do hor, M. A. Brikcius, K. Werner a A. J. Kožíšek za průkopnicko-publicistickou činnost, K. Svolinský za poslední knižní ilustrace, A. J. Alex za poslední grafické práce, J. Lauda za poslední sochařská díla, Marie Glázrová, Marie Budíková, J. Konstantin, A. Mandlová, G. Nezval za herecké nebo pěvecké výkony, O. Vávra a Ant. Klimeš za režijní výkony, Váša Příhoda za vynikající reprodukční umění, Václav Trojan za operu Kolotoč, Dr. C. Rypl za Symphonii ruris a dosavadní činnost, Vlasta Burian za vynikající výkony herecké a filmové a František Kožík za knihu Prstýnek z vlasů. Jak oni myslí o heydrichiadě? Nedotýká se jich?........

Heydrichova památka má být v našem národě uctívána stále co nejdůstojněji již od školních let. Bylo nařízeno všem školám, aby heydrichův obraz s náležitou květinovou výzdobou byl umístěn na čestném místě ve škole tak, aby ihned při vstupu do školní budovy bylo patrno, jaký duch vládne ve škole.

Inspektoři horlivě obcházejí školy, prohlížejí a porovnávají, kde je výzdoba kolem Heydricha výstižnější, bohatší a přísně kontrolují zápisy o Heydrichovi ve školních kronikách.

Poslechni si, Heydrichu, v podsvětí krále Asurbanipala, jak se chválí: "Mnoho jsem zajatců upálil, mnoho jsem zajal živých. Jedněm jsem zutínal nohy, jiným uřezal nosy a uši, ostatním vybodal oči." On mluvil pravdu. Myslíš, Heydrichu, že by ti Asurbanipal podal ruku?

My o tobě, Heydrichu, nesmíme po pravdě vypsati tvé krvavé činy. Nebudou se, Heydrichu, za tebe, za všecky vás, za všecky vaše lži, za vaše pokrytectví stydět všichni staří tyranové?

Vůdce promluvil ve sportovním paláci.

Řeč velmoci!