Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Adolf Heyduk

Dědův odkaz

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Dědův odkaz

Dědův odkaz Adolf Heyduk

(1879)

I.

Bylo to v jaře podvečer,
bylo to v době lásky,
s chomáčků květů lipových
slétaly drobounké zkázky;
jedna mi padla do srdce,
za noci v hlavě mi kvetla
a jak mi zkvetla, sloniž se
v paprscích přízně a světla. -

V pohorské malé dědině,
kudy svět zřídka kdy kluše,
v prostičké jizbě pospolu
žily dvě upřímné duše:
dědeček s hlavou skloněnou,
jako ten holoubek sivý,
junáček s rusou kadeří,
milý a tklivý a snivý.

Stařeček s hlavou skloněnou,
léta mu na bedra sedla, -
junáček jako ten sokolík,
když peruť k slunku se zvedla.
A když se doba blížila,
vznesla se dědova ruka,
žehnání aby složila
na zlaté kadeře vnuka.

Nemám já, vnoučku ubohý,
co bych ti odkázal smrtí,
zle mně to prsa rozrývá,
zle mně to hlavičku drtí;
životem, prací, starostí
před časem ruka mi ztuhla,
jedno jen pro tě ukrývá
zavřená v koutečku truhla.

Na dně té staré truhlice
stařičké housličky leží,
snad tvoje ruka ohebná
někdy z nich chlebíček stěží.
Pospěš, můj hochu ubohý,
nechať se ňádro tvé učí
všemu, co drobným popěvkem
z nitra těch housliček zvučí.

Snad někdy dá ti útěchy
to jejich zvučení prosté,
snad někdy snítka naděje
z prorvy jich destičky vzroste;
snad že z té struny outloučké,
malý jíž kolíček točí,
růžovou nožkou útěchy
vzpomínka v srdce ti skočí.

Snad tvoje čelo zdumané
radosť i bolesť v ně vloží,
až tu mou hlavu šedivou
povolá Tatíček Boží.
Snad až mne navždy, hochu můj,
uložíš na hřbitov k věži,
housličky k tobě vzdechnou si:
Tady nám ubožák leží! -

Zaplakal hošík: Dědečku,
srdce mi rvete tím slovem,
snad že dřív já se uhostím
pod nízkým rakvice krovem;
nebo si lehnu unaven
po vašem vyhaslém boku,
abych se zbavil pojednou
příletu žebravých roků.

Dejte mi, dejte housličky,
pravda-li, co mně zde díte,
věru vám brzy zaplaším,
o čem tak žalostně sníte;
dejte je! - Béře oblouček,
juž strunka stydlivě skřípá,
jako když z jara mladistvá
červenka v hnízdečku pípá. -

Však proti stáří, přeškoda,
žádného koření není,
smrt kdy nám dechne na čelo,
pod čelem myšlénky splení;
sáhne-li rukou na srdce,
mžikem v něm plameny zdusí,
mladý, ten může umříti,
starý, ten musí - ten musí!

Ulehl stařec do hrobu,
utížen závějí roků;
neleh´ si, přece, ubožák,
smutně jen hlavičku nosí,
jako když kosa na luhu
zrosenou travičku kosí.

Smuten je, truchliv napořád,
plno vždy perliček v zraku,
k útěše drobným popěvkům
učí se od malých ptáků;
učí se šeptem traviny,
na hrobě děda když prodlí,
houslemi pláče, naříká,
houslemi lká a se modlí.

Ubíhá doba za dobou,
věky i lidé se mění,
co nás kdy hnětlo, přestalo,
po noci jasně se dení.
Usíná bolesť zpovolna,
nová však otvírá oči,
všecko se v světě zamění,
všecko se do kola točí.

Dorůstal jonák, zapomněl,
srdce mu tajemně buší,
jako ten ptáček na lípě
hledá si dušičku k duši;
jako ten holub divoký
z větvice na větev sedá,
jako ten holub vrkáním,
zpěvem si družici hledá.

Hledá ji z jitra, z večera,
za nocí v myšlénkách tona,
a když jí hledí do očí,
zašepce: To není ona!
Od snětě k sněti polétá,
jako ten motýlec plachý,
a když má říci: za mne pojď,
pokaždé umírá strachy.

Koluje dále, po kraji,
přelétá lány i luhy,
v májovou dobu vrací se
pod lípu s milými druhy;
pod starou lípu na návsi,
kde se roj děvčátek tlumí,
kde z plných květných chomáčků
u večer pohádky šumí.

Skočnou kde hrají v soumraku
píšťala, housle a dudy,
že se to kolem do kola
vesele rozlehá všudy,
že se to chvěje radostí
v mladistvých srdéček skoku,
jenom ten junák ztepilý
nebéře děvčete k boku.

Nebéře, jenom pohlíží
na cizí dívčinu stranou,
oko se nítí údivem,
líčka mu hoří a planou;
odkud to děvče pod lípu
večerem přišlo as k hodu?
podle těch ruček maličkých
jistě je vzácného rodu!

Na bílém jejím rameni
poznat lze každičkou žilku,
pěkné má zdoby vyšité
na jemném kmentovém tílku,
ta její pěkná suknice,
ty její fábory pěkné -
hleďte, juž hoch k ní pospíchá,
snad že jí o tanec řekne!

Řekl! Aj, vida, ponejprv
s cizím se děvčetem točí:
dotkla se hlava hlavičky,
oboje klopí se oči;
po líčkách letí červánky,
na ústech slovo se chvěje -
hochu, můj letný holube,
pozor dej, myslím, že zle je!

Není zle, věru, dobře je,
nechať to srdéčko svírá ...
Ustala hudba, děvuška
kadeře s čela si stírá,
kadeře zlaté vlnité:
bystřinu v slunečném jasu -
maličká ruka vřesovou
tiskne si kytici k pasu.

Nedal ji z ruky večer ten,
tančí jak skřivánčí pero,
nechať se chasa rozchází,
v noc nechať mění se šero;
v posled když dudák zadudal,
k rozchodu píštěc když pískal,
ještě hoch dívku v poletu
kol outlých bočíků stískal. -

Teprv když vše se rozchází
a slavík klokoce v houští,
teprv ji s těžkých vzdechnutím
z hebkého náručí pouští;
teprv když druzi družky své
uvádí před vrátka dvoru,
pustí ji z loktů, provází
šepotně za lávku k boru.

Však když jsou lesa na pokrají,
v smíchu se dívčina ztrácí,
k záletům spějí mládenci,
on jenom v síňku se vrací;
myslí a myslí celou noc,
pověčným vzdycháním chorý,
přijde-li zpátky v soumraku
pod lípu děvice z hory.

Přišla jak prvé, z večera,
pohled pln vábného plesu,
na hlavě vínek z barvínku,
u pasu kytici vřesu;
vlas její prostý, hebounký,
poskokem ve vzduchu vlaje,
jakoby zlatá bystřina
tekoucí z rajského kraje.

Přišla tak často - celá ves
hněvem i závistí hoří,
kdo pěkný šohaj, napořád
přiběhlé dívce se koří.
Kdo pěkný šohaj, škoda ho,
srdce mu líbáním spění,
ať se jí koří, který chce,
jenom ten můj ať to není!

Není-li posud, může být,
vidíte házet ho okem
za zlatým vlasem krásenky,
za nožek lehounkým skokem?!
Ona však vrže do kola
zjevně a hned zase skrytě
po srdcích hochů blouznivých
vlasů svých hebounké sítě.

Každý kdo tančí s dívčinou,
na líci plápolem rudne -
horší-li není, čaruje
neznámé děvče to bludné! -
A zase hovor, šeptání,
kolo dnes skončeno v skoře,
do vsi jdou párky společně,
jenom ten jeden jde k hoře.

Avšak ten jeden šťastný tak,
jako dnes v dědině žádný,
čarovná štěstí pohádka
jest jejich pohovor ladný;
líbá hoch děvče na čelo,
děvče zas polibkem splácí,
než jonák z štěstí procitnul,
v hoře se dívčina ztrácí.

V ráz babic hovor podivný
na vsi všem rozumy mate:
Odkud že chodí večerem?
Znáte ji, děvčata, znáte?
Neznáte? Věřte, ubohý
šohajek draze to splatí,
juž se mu srdce zabředlo,
juž se mu hlavěnka hatí!

Hatí se. - Mlčí, nemluví,
stejny mu chvála i hana,
snad že to víla, rusalka,
snad že to lesní je panna?
Je-li, hoj, dobře hodí se,
úročník v kolo jí dejme,
jestli je lesní děvice,
sukénka ohněm se vzejme.

Vzejme se, nohy popálí,
nepřijde panenka zpátky,
nebude šohaj pohrdat
v záletu selskými vrátky;
nebude věru - brzičko
opustí skrejši svou syslí,
zatouží záhy po jiné
jako teď na ni jen myslí.

Myslí hoch, myslí celou noc,
okénkem do kraje zírá,
rtu její sladká pohádka
stále mu srdéčko svírá;
přijde-li? Přišla jako dřív,
pohled pln vábného plesu,
na hlavě vínek z barvínku,
za pasem kytici vřesu.

Začali hudci do skoku -
v ráz se hoch v kole s ní točí ...
vykřikla, proudem křišťálným
slzy jí vyhrkly z očí;
kvapila z kola - šohajek
za dívkou přes horské svahy,
suknice hoří - zaštkala:
S bohem, můj šohajku drahý!

S bohem buď, s bohem, v neštěstí
dozrála lidí těch zloba,
slyšíš, jak na vsi veselo,
že jsme tak nešťastni oba!
Slyšíš, jak na vsi veselo?
Závist je soucitu prostí,
na stezku srdcí kvetoucích
nasela pichlavé ostí! -

Pod lípou dudy s píšťalou
zase svou hovornou vřeští,
poskoku, šeptu, popěvků,
jako když za jara deští;
všecko se směje - hoch jenom
v srdéčku zarmoucen stojí,
nadarmo v kole květnatém
hledá dnes růžičku svoji.

Svírá si ňádro pravicí,
srdéčko takt bije chorý,
do kola, škoda! do kola
nepřišlo děvčátko z hory; -
dudák své žerty provádí,
píšťala výsměšně vříská -
prchá hoch - v síňce u okna
srdce a hlavěnku stiská.

Marně je stiská, nepřišla,
nikdo jí nespatřil venku -
smáli se hoši na návsi,
lesní že líbal prý ženku;
smála se mladá děvčata,
smály se babice, klepny,
kdož pak znal lítost šohaje,
která mu bušila v tepny.

Trápil se, čekal, nadarmo!
Nezhlídl děvici milou;
prchla mu radost v jeseni.
Zima juž loktušku bílou
na hlavu dala šedivou,
chomáčky sněhu z ní třásla,
zornička hocha siroty
návalem bolestí hasla.

Což byly přástky? nedbal jich,
což byly žerty, co saně?
Po lesích těkal, do chýše
zbloudil jen jakoby maně;
po lese těkal samoten
v zapadlé křišťálem chvoji,
spatří-li v proudech paprsků
ztracenou dívčinu svoji.

Smutno a žalno v dědině,
ustala pomluvná střela,
junáka líčka bolestí
bledla a vadla a mřela;
když hocha v pokraj lesnatý
zahlédli blouditi v šeru,
děli jen s těžkým vzdechnutím:
Škoda ho, škoda ho věru! -

Jakoby v rakev zapadnul,
v rodné se zavírá chatě,
okéncem k lesu pozírá
přes bílé křišťálné tratě:
nemluví, hlavu uklání,
v dálku se zahledí v lesy,
v oči proud slzí vyhrkne,
ústa jen zašepcí: Kde jsi! ..

I na ty housle zapomněl,
složeny v dědově truhle,
stržená struna beránčí
padá jim na ňadro stuhlé,
podporka uvnitř kloní se,
kobylka v týmě ji tlačí,
usnuly také za zimy
jako ta hrdélka ptačí.

II.

Láska, toť ranní vzdechnutí,
u večer v bouř se mění,
trhá ti květy ze tváří,
z ňader ti poklady plení,
potůčky slzí rozčeří,
zrcadlo duše ti skalí,
na hlavu k zemi skloněnou
bolesť a zármutek svalí. -

Lítostí jonák rozechvět,
straní se veselé tísně,
samoten sedí v chýšici,
slzami šáteček třísně;
smutno mu na vsi, v dědině,
smutno mu v chatě i poli,
z dálky se lidem vyhýbá,
srdce ho trýzní a bolí.

Usnul hoch slzou zatopen -
skřivánek věstil juž vesnu -
stařičký dobrý dědeček
hovořil hochovi ve snu:
Nezoufej, vem´ své dědictví,
nesmuť a nevzdychej všady,
neplač a dej se na cestu,
ustaň, sic umřeš mi tady!

V huslích jsou moje písničky,
nechej je po cestě zněti,
nechať si s ptáky usednou
na zkvetlé u cesty sněti;
od ptactva uč se na vzájem,
chasa ta dobře to umí,
v písních nechť láska zjeví se,
v písních nechť z duše ti šumí.

Nechať z nich šumí lahodou
vzpomínka, která v nich skryta,
až se ti v mysli rozvijou
poupata doposud svita;
nechť se z nich děd tvůj usměje,
vzdechne tvá ubohá máti -
sleťte se, sleťte na strunky
snové, vy motýlci zlatí! -

Vzneslo se jaro nad krajem,
vládlo mu rozkvetlou snětí,
v ústrety jemu s ptáčaty
vyběhlo klubíčko dětí;
na mezích hloží zakrslé
rozkvětem do dálky hledí,
v šeříku modrých poupatech
ukrytí motýlci sedí.

Bříza si plete do vlasu
jehnědky oblé a drobné,
chocholouš na své hlavičce
tříbí si perečko zdobné,
kukačka volá do kraje
zvonkovým hlasem své k u k u,
ve květech tonou lučiny,
oblaka v skřivánčím zvuku.

Bystřiny kvapí poskokem
s vlnami do širých moří,
na březích peřej zkypělá
v chomáčích opalů hoří,
vlašťovky v bílých košilkách
z podkroví peroutky níží,
v tabulky tepou zobáčkem:
Slyšíte, jaro se blíží! -

Bylo to jarní sesnutí
junáka v jizbici prosté,
tím co děd ve snu hovořil,
pojednou srdéčko roste;
vzal svoje staré housličky,
oblouček napnutý spoře,
u dveří domku z hluboka
vzdechl - a pospíchal k hoře. -

Pospíchal strání do vršku; -
na návsi tepličko svítá,
ze žitnišť chasa skřivánčí
zvučnými zpěvy ho vítá;
ještě se ohlíd´ k dědině,
k lípě - ach, srdéčko bolí -
stiskl si klobouk na čelo,
pospíchal přes hory, doly.

Ubíhá doba za dobou,
bůh ví co v nové as dřímá,
housličky šohaj pod bradou
smyčec svůj v pravici třímá;
hraje a bloudí po světě,
kdož pak mu skyvečku podá,
v cestě ho trní do nohou,
do srdce zármutek bodá.

Přijde-li k dveřím boháčů,
spílají, zlotí a lajou,
přijde-li k dveřím chudobných,
sami si v trápení hrajou;
přijde-li k dveřím učených,
hněvivě skrývají uši,
k sprostých-li dveřím zabočí,
sprostnost zda krásu as tuší?

Mřít chtěl, však život bujarý
skrýval dva kořeny sporé:
lásku k své dívce ztracené,
píseňku v duši své choré;
tím sobě ňádro vyzdobil
v čarovnou jeskyni blaha,
tím se mu krásou kypřela
pěšinka přes pustá draha.

Tou jeho duší za noci
lahodné šero se neslo,
za dne však noci polovic
měkkounce zpět do ní kleslo;
bylo mu jak té jabloni
ukryté v zákoutí sadu,
polovic v slunci rozkvétá,
polovic zaniká v chladu.

Bědně se toulal po světě,
zabočil v lesnaté stráně,
rozhlíd se s hory v údolí,
rozhlíd se, uklonil skráně;
rozhlíd se, vzdech si, zaplakal -
juž se tam v bučině tratí,
nehrál, leč v stromu korunách
nechal si větércem hráti.

Nechal si hráti potokem,
vlněním květové vůně,
až se to jemně zachvělo
v husliček nitru i v struně;
nechal si zpívat ptáčata,
až se to zalesklo v oku,
a zas své housle přitisknul
bezvolně k levému boku.

Toulal se - cesta bez konce -
toulal se starými dřevy,
bůh ví kam dojde noclehem,
bůh ví - hoch ubožák neví;
u nohou listí povadlé,
nad hlavou v myšlének letu
nebeská klenba opřena
o hlavy jedlových kmetů. -

Kvapilo slunce za hory,
padalo, zmizelo skokem,
bolestně, smutně nazpátek
hledělo zarudlým okem,
kštíci svou v zlatých pramenech
v růžové podušky kladlo,
zdřímlo si, zdřímlo, tiše pak
do snů a do moře padlo.

Zasmutil kraj se vůkolem,
zachvěl se v bolestném trudu,
vřesem a trávou zašeptal:
Bez slunka jak tu živ budu?
poslední přítel odchází,
slzy v mém množí se klínu,
na místě v zlatých paprscích
zapadnu v žalu a stínu.

Hovorný vánek hebce jen
rozčeřil hlubiny křoví,
snivému hudci tajemně
sladkými lichotil slovy;
stíral mu s čela kadeře,
za kmitu průvodkyň luny
jemnými prsty přebíral
housliček laděné struny.

Večer juž, nebe modrá se,
červánek listím se déře,
noc jenom němá, neznámá,
otvírá před ním své dvéře.
Na blankyt hvězdy slétly se,
nad hlavy staletých sosen,
jako by na len včeličky,
v květu-li manou je srosen.

Zkypřelá buků ramena
toužebně k obloze čněla,
jakby si ňádrům v útěchu
nebe kus strhnouti chtěla;
lípy však jako sudičky,
které se v budoucnost vsnily,
věstily vůně zádechem
mládcovi šťastnější chvíli.

Měsíček vyplul v oblohu,
měsíček stařičký, lysý,
s ramene dolů k obzoru
oblačný pláštík mu visí;
hle, i ten pláštík odhodil,
do sboru hvězdiček vchází -
měsíček vybřed z oblaků,
huslařík vybřed z mlází.

Hodný je strážce měsíček,
bedlivý hospodář světa,
později kdyby zavítal,
po hochu byla by veta;
na stěně příkré stojí on,
noha i ruka se chvěje,
skalami kolem vroubeno
lstivě se jezero směje.

Lstivě? ne, tiše, dojemně,
po hvězdách do nebe zírá,
snad ani samo netuší,
že nebe v náručí svírá;
ví to, vždyť krásou blaženo
chvěje se, leskne se, tichne,
dub jen, když v spánku promluví,
potají bolestně vzdychne.

Poslalo nebe hvězdy své
v křišťalné jezera hloubí,
jako když duše sblížené
v zlaté se hodince snoubí,
však, by je v štěstí nerušil
příval svou nevlídnou tučí,
záhy je snětí zkypřelou
dvouřadné ukrylo bučí.

Žasne hoch, žasne rozechvět,
to tam, co ňadra mu třelo,
oko se náhle zjásalo,
srdce mu rozkoší vřelo;
tolik krás cestou potulnou,
radostí, písní a štěstí!
sotva je duše chudáka
dovede najednou nésti.

Noha mu klesá do mechu,
pod sosnu na kámen sedá,
podivné ňader bušení
na žal víc mysliti nedá;
zdivení, radost, modlitba,
obloha, popěvek ptačí,
jezero, listí rozhovor -
všecko se do duše tlačí.

Vázne mu slovo na ústech,
slzička slzou se stírá,
srdéčko těžce stížené
na bílá křídla se sbírá;
housličky béře, oddychá,
snad svoje štěstí chce hráti -
sleťte se, sleťte na strunky
snové, vy motýlci zlatí!

Štěstí! co je štěstí?
muška jenom zlatá,
která za večera
kol tvé hlavy chvátá;
oblétá ti skráně,
v kadeři se kryje,
v dlaně hlavu skládáš,
ruka utlačí je.

Štěstí jako rosa
na květech se skvěje,
ale bludná noha
náhle zašlápne je;
zašlápnuto vzdechne,
v oblacích se tratí,
snad se jinovatkou
na tvou kadeř vrátí.

Štěstí jako pršlek
slunečka se nítí,
chytej, můžeš-li je
v letu uchopiti;
dřív než ruku vztáhneš,
tma ti z ruky zeje,
prchlo, bůh ví, kde se
v jiné líce směje.

Štěstí jako vážka
síťky v proudu stápí,
dřív než se jí dotkneš,
v jinou stranu kvapí;
šťasten jsi, když chvatný
pokraj prstu tvého
skrovný odlesk zlatí
pelu kovového.

Štěstí vlašťovice
družně švitořivá,
z římsy okenečkem
v síňku se ti dívá,
dřív než na hnízdečko
stéblo jí chceš dáti,
juž ti u souseda
počne štěbotati.

Štěstí jako pěna
v barvách duhy hraje,
chytáš je, leč v dlani
v kalnou krůpěj taje,
sever na ni dechne,
a k plnému smutku
změní lehkou krůpěj
rázem v tvrdou sutku.

Štěstí růže v sadě,
jež se v listech skrývá,
z okna se tvé oko
ještě na ni dívá;
běžíš do zahrádky,
však té samé doby
usmívavě jiný
klobouček juž zdobí.

Světélkem je štěstí,
vzejde v pěkném znětě,
honíš-li se za ním,
lestně zavede tě;
v prostřed třasaviska
srdéčko ti zdusá,
sešediví přes noc
hlavička dřív rusá!

Padaly zvuky z housliček,
jako ta krůpějka padá,
teplý když vánek po dešti
od jihu v sady se vkrádá,
padaly zvučně, dojemně
v tichounce líbezném znění,
že by i spánek zlosyna
převedly v dítěte snění.

Rouškou těch zvuků heboučkých
známá se zarděla líčka,
známá se ústa usmála,
známá dvou hvězdiček víčka
vznesla se; mile šohaje
stopila v lahodném světle,
tak jako slunko májové
na mezi chudobky zkvětlé.

Pán bůh ví, kam se roztoužil,
kam ho as myšlénka nesla,
na srdce housle přivinul,
na prsa hlava mu klesla;
oddech si, oddech z hluboka,
myšlénky rojí se v skráni,
celé v nich žití zbujilo,
jak zlatý čilimník v stráni.

Celý svůj život proletěl,
celý - a náhle se staví
u ní, té dávno ztracené,
bolestí unylé hlavy;
u ní, té hvězdy jediné,
která mu vzplála a - zhasla,
jež živý oheň do srdce,
v líc rosu bolesti střásla.

Dohrál a vzdychá: Vrať se mi,
ukrej se v ňader mých květě,
vrať se mi, než zde zahynu,
bez tebe pusto mi v světě,
bez tebe hvězdy nesvítí,
bolesť má s nebe je třebe,
kamkoli oči obrátím,
hledám jen tebe, jen tebe! -

Ustal zas - srdce chvělo se,
jako se travička chvěje,
když do ní hrobník dítěti
maličké lůžečko reje;
pohlížel smutně do dálky -
hoj, pročže okem svým střílí,
pod bílou břízou na mechu
co se to jeví touž chvíli?

Každičký její lupínek
zlatem se leskne a jásá,
na mechu dívčí hlavinka
z kadeře perličky střásá;
čarovně, vábně zdobena
jakoby k skočnému plesu,
na skráni vínek z barvínku,
u pasu kytici vřesu.

Vlas její prostý, hebounký,
vlnitě ve vzduchu vlaje
jakoby zlatá bystřina
tekoucí odněkud z ráje;
jiskrné oko upřeně
hochovi do srdce noří,
rosné že kolem krůpěje
skvostnými démanty hoří.

Nejsou to oči, hvězdy jsou
v blankytu oblohy skvělé,
kdo by v to nebe hledět směl,
žití své dal by rád celé;
rty jak ty rudé kalinky
v jeseně vábivém zjevu,
z kterých si ptáče zobává
osvěžnou lahodu zpěvu.

Bělostná říza na těle
mechovým pasem je spjata,
obruba na ní do kola
z lesklého světlušek zlata;
ručky i nožky průsvitné,
jakoby utkány z pelu,
a bílý s nebe měsíček
zhlížel se v úbělném čelu.

Vykřikl junák radostí,
udiven k hledané kvapí,
průsvitné ručky celuje,
kadeře slzami stápí:
Duše má, duše jediná,
žal můj nechť na věky dřímá,
celé své štěstí, nebe své
na ňádru loktí mé třímá!

Dotkly se rtíky celotem,
ňádra se vinula k sobě,
jako kdys v jaře pod lipou
srostla se srdéčka obě:
Věrný jsi zůstal, dobře vím,
jeden žal s tebou jsem měla,
touha má tvými houslemi
stejnými akordy zněla.

Mou duši s tvojí napořád
společné poutaly písně,
má duše s tvojí cítila
žaly i křivdy i tísně,
při každém tonu houslí tvých
srdce mé rovněž se chvělo,
každičké smyčce kmitnutí
bleskem mi do něho sjelo.

Opět se k mládci sklonila:
Můj jsi teď, můj, hochu milý,
oběma štěstí přišlo dnes
v písni tvé dojemné chvíli; -
lesní ač ženka - neboj se -
zbavím tě smutku i želu,
až ti své zvěsti tajemné
vylíbám k snivému čelu.

Mateři kdysi z kolébky
divokou ženou jsem vzata,
v dívčinu lesní na sto let
z oukladu její jsem klata,
ty mne té kletby vyprostíš
k mému i vlastnímu blahu,
v ústret nám štěstí poběží
jako ta bystřina z prahů.

Přelétnou chvíle trápení,
všecko se obratem skátí,
zloba k mé skráni složena
v pozemské štěstí se vrátí;
brzo! až lípa na luhu
třikráte vydechne vůní,
pak svoji kletbu omeju
v stříbrné jezera tůni.

Pak budem šťastni na věky
v písní tvých velebném davu,
na křídlech lásky sdružené
polítnem v kýženou slávu;
nikdy však, hochu, přislib mně,
v blaženství života novém
neubliž věrné ženě své
jediným nevlídným slovem!

Ani tím květem hebounkým
netkni se rukou mých v hněvu,
sice bych v pláči na sto let
na lesní přešla zas děvu.
Slíbil hoch, juž ho objala,
toužně se líbá ret dvojí,
a čtyři oči blaženstvím
zářily ztemnělou chvojí. -

Běda však, drahý, pamatuj,
jinak-li život se vzpříčí,
štěstí pak naše na věky
neblahý okamžik zničí;
pryč však, vy chmury neblahé,
v naděje růžové zoři,
štěstí kdo v pláči budoval,
nerad ho úsměškem boří.

Na bílé nožky skočila -
zlatý vlas čárně se jásá -
žlutavé břízy lupence,
v junákův klobouček střásá:
Vezmi jen, milý, vezmi jen,
uhlídáš, za doby denní,
jemňounkým lásky dotknutím
všecko se na zlato mění.

Vyvedla hocha z jedliny,
hvězdičky na nebi hasly,
v houštinách srnky sdružené
v lesklém se pažití pásly;
skřivánek zpíval, větérec
jemnými křidélky vládal -,
kolem dvou srdcí blažených
život síť tužeji spřádal.