Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Platón

Parmenidés

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Parmenidés

Parmenidés

Platón

Kefalos.¹ Když jsme přišli² z domu z Klazomen do Athén, potkali jsme na náměstí Adeimanta a Glaukóna.³ A Adeimantos chopiv mě za ruku řekl: Buď zdráv, Kefale, a jestliže zde u nás něčeho potřebuješ, v čem bychom ti mohli pomoci, řekni.

Však právě proto jsem tu, odpověděl jsem, abych vás o něco požádal.

Pověz, prosím, svou žádost.

A já jsem řekl: Jak se jmenoval váš bratr, syn vaší matky? Nemohu si totiž vzpomenout. Byl to asi ještě chlapec, když jsem sem poprvé přišel z Klazomen, a od té doby je to už dávno. Otec se jmenoval, tuším, Pyrilampés.

Ovšemže.

A on?

Antifón.⁴ Ale proč to chceš vlastně vědět?

Tito zde jsou moji krajané, velmi se zajímají o filosofii a slyšeli, že se tento Antifón mnoho stýkal s jakýmsi Pythodórem, žákem Zénónovým, a že umí nazpaměť rozmluvu, kterou kdysi vespolek měli Sókratés a Zénón a Parmenidés, neboť ji mnohokrát slyšel od Pythodóra.⁵

To máš pravdu.

Nuže, tu si žádáme vyposlechnout.

Však to není nesnadné; jako mladíček se v ní totiž velmi dobře procvičil, kdežto nyní se po příkladě svého děda a soujmenovce většinou věnuje koním. Ale je-li to vaše žádost, pojďme k němu; právě totiž odešel odsud domů a bydlí blízko v Melitě.⁶

Po této řeči jsme šli a zastali jsme Antifónta doma, dával kováři spravit jakousi uzdu; když pak s ním byl hotov a bratří mu řekli, proč jsme přišli, poznal mě z mého dřívějšího pobytu v Athénách a vítal se se mnou; a když jsme ho prosili, aby vypověděl tu rozmluvu, nejprve váhal - těžká je to prý věc - avšak potom vypravoval.

Pravil pak Antifón, že podle vypravování Pythodórova přišli kdysi na Veliké Panathénaje⁷ Zénón a Parmenidés. Parmenidés byl už hezky stár, silně šedivý, ale krásného a ušlechtilého vzezření, tak asi kolem pětašedesáti let; Zénónovi bylo tehdy ke čtyřiceti, byl štíhlý a sličný a říkalo se o něm, že to bývala Parmenidova láska. Ubytovali se prý u Pythodóra v Kerameiku za hradbami;⁹ tam pak přišel i Sókratés a s ním mnoho jiných, toužíce poslechnouti si předčítání Zénónových spisů -- tehdy totiž poprvé byly od nich přineseny. Sókratés byl tehdy ještě velmi mlád. Předčítal jim tedy Zénón sám, Parmenidés nebyl právě doma; a zbývalo už jen velmi málo do konce čtení, když vstoupil dovnitř sám Pythodóros, jak vypravoval, a s ním Parmenidés a Aristotelés,¹⁰ který pak byl jeden z oligarchické třicítky, a zaslechli už jen něco málo z toho spisu; ale on sám že slyšel Zénóna již dříve.

Tu prý Sókratés vyslechnuv čtení dal znova přečísti první hypotézu prvního pojednání, a když byla přečtena, řekl: Jakpak to, Zénóne, myslíš? Jestliže je jsoucen mnoho, pak že musí býti i podobná i nepodobná, to však že je nemožné;¹¹ neboť že není možno, ani aby věci nepodobné byly podobné, ani podobné nepodobné - tak to myslíš, že ano?

Ano, tak, řekl prý Zénón.

Nuže, jestliže je nemožné, aby nepodobné věci byly podobné a podobné nepodobné, že je tedy jistě nemožné také to, aby jich bylo mnoho; neboť kdyby jich bylo mnoho, děly by se s nimi ty nemožnosti. Zdalipak je tohle cíl tvých výkladů, totiž nic jiného než tvrditi proti všemu obyčejnému mluvení, že není to, čemu se říká "mnoho"? A patrně se domníváš, že právě tuto věc ti dokazuje každé jednotlivé z tvých pojednání, takže si myslíš, že kolik pojednání jsi napsal, tolik podáváš důkazů, že není mnohosti. Tak to myslíš či já tomu správně nerozumím?

Nikoli, pravil Zénón, nýbrž dobře jsi pochopil cíl toho celého spisu.

Poznávám, Parmenide, řekl Sókratés, že tuhle Zénón chce býti sblížen nejen s tvým ostatním přátelstvím, nýbrž také se spisem. Napsal totiž jistým způsobem totéž co ty, ale na druhé straně se pokouší nám namluviti, jako by říkal něco jiného. Ty totiž ve své básni tvrdíš,¹² že vše jest jedno, a krásně i dobře pro to uvádíš důkazy; avšak Zénón zase tvrdí, že není mnohost, a také on uvádí velmi mnoho velmi vážných důkazů. Nuže, když jeden tvrdíte, že jest jedno, a druhý popíráte mnohost a když mluvíte jeden i druhý tak, aby se zdálo, že jste neřekli docela nic téhož, ačkoli mluvíte téměř totéž, je viděti, že tyhle vaše řeči přesahují rozum nás ostatních.

Ano, Sókrate, řekl Zénón. Ty jsi tedy úplně nepoznal pravou podstatu mého spisu. Jako lakónští psi jistě dobře pronásleduješ a stopuješ obsah těch řečí; ale za prvé ti je neznámo to, že můj spis naprosto není tak domýšlivý, že by sice byl napsán s tím úmyslem, jak ty pravíš, ale před lidmi to skrýval a dělal svůj obsah tuze důležitým. Ale co jsi ty řekl, je jen nahodilá okolnost, kdežto pravou podstatou je ten spis jakási pomoc myšlence Parmenidově proti těm, kteří se pokoušejí na ni dělat vtipy a tvrdí, že jestliže jest jedno, vychází z toho mnoho směšných důsledků pro tu myšlenku, a to jí odporujících. Obrací se tedy tento spis proti těm, kteří tvrdí, že je mnohost, a oplácí jim stejnou měrou a ještě větší, chtěje ukázati, že ještě směšnější by to bylo s jejich předpokladem mnohosti nežli s předpokladem jednoho, kdyby se to náležitě promyslelo. Nuže z této bojovné nálady jsem jej napsal, já mladý člověk, a když byl napsán, někdo mi jeho opis ukradl, takže jsem neměl ani příležitost si rozvážiti, mám-li jej uveřejniti či ne. Po této stránce se tedy klameš, Sókrate, když myslíš, že byl napsán ne od mladého člověka z bojovné nálady, nýbrž od staršího ze ctižádosti; jinak, jak jsem řekl, jsi jej nevystihl špatně.

Nuže přijímám ten výklad, řekl Sókratés, a věřím, že tomu je tak, jak pravíš. Ale řekni mi toto: neuznáváš, že jest sama o sobě jakási idea podobnosti, a proti takové zase něco jiného opačného, totiž nepodobnost? a že v této dvojici máme podíl i já i ty i všechno ostatní, čemu říkáme mnohé? a že ty věci, které mají podíl v podobnosti,¹³ stávají se tím a potud, pokud v ní mají podíl, podobnými, ty však, které mají podíl v nepodobnosti, nepodobnými, a ty, které mají podíl v jednom i v druhém, že se stávají obojakými? Jestliže pak třeba všechny věci mají podíl v obou ideách vespolek opačných a jsou tím podílem v obém samy sobě zároveň podobné i nepodobné, co je tu divného? Neboť kdyby někdo dokazoval o podobnosti samé, že se stává nepodobností nebo nepodobnost podobností, to by byl, myslím, div; pakli však ukazuje, že ty věci, které mají podíl v tom obojím, mají obojí ráz, nezdá se mi to, Zénóne, ničím zvláštním, ani jestliže dokazuje, že všechny věci jsou jedno tím, že mají podíl v jednosti, a naopak že právě tytéž věci jsou mnohé tím, že mají podíl v mnohosti. Ale jestliže dokáže, že jedno samo o sobě je zároveň také mnohost a naopak že mnohost jest jedno, tomu se už podivím. A stejně tak je tomu i se všemi ostatními věcmi: kdyby objevoval, že rody a druhy samy o sobě přicházejí mezi sebou do těchto opačných stavů, to by bylo hodno podivu; pakli však o mně někdo dokáže, že jsem jedno a mnohost, co je na tom divného? Bude-li totiž chtít, aby se objevila mnohost, řekne, že něco jiného je má pravá strana, něco jiného levá, a něco jiného přední strana, něco jiného zadní, a zrovna tak i to, co je nahoře a dole - mám totiž, myslím, podíl v mnohosti -, kdykoli však bude dokazovat, že jsem jedno, řekne, že z nás sedmi jsem já jeden člověk a mám podíl také v jednosti; takže objevuje, že je pravda jedno i druhé. Jestliže se tedy někdo bude pokoušet o takových předmětech objevovati, že tatáž věc je mnohé i jedno, o kamení a dříví a takových věcech, řekneme, že dokazuje o jisté věci, že ta je mnohost i jednost, ne že jednost je mnohost ani mnohost jednost, a že netvrdí nic podivného, nýbrž věci, s kterými bychom všichni souhlasili. Pakli by však někdo u věcí, které jsem právě teď jmenoval, nejprve rozborem rozlišoval ideje samy o sobě, jako například podobnost a nepodobnost, mnohost a jednost, klid a pohyb a všechno takové, a potom dokazoval, že se tyto ideje mezi sebou mohou směšovati a rozlučovati, tu bych byl, Zénóne, neobyčejně překvapen. Tyto věci jsou tedy podle mého mínění u tebe zpracovány velmi zmužile; ale mnohem více, jak pravím, bych byl překvapen tím, kdyby někdo dovedl dokázati, že právě takovými spory jsou mnohonásobně propleteny ideje samy o sobě, a jak jste to probrali při věcech viditelných, tak že tomu je i při těch, které jsou chápány rozumem.

Ano, odpověděl Sókratés.

Zdalipak i takové věci, řekl Parmenidés, jako že je nějaká samostatná idea spravedlnosti a krásna a dobra a všech takových pojmů?

Ano.

A což idea člověka, různá od nás i ode všech, jako jsme my jakási samostatná idea člověka nebo ohně nebo i vody?

O těch věcech jsem byl, Parmenide, již mnohokrát na rozpacích, zdali je o nich souditi zrovna tak jako o oněch, či jinak.

Ovšem, řekl Sókratés.

Nuže tedy, každá věc mající účast má účast jistě buď v celé ideji nebo v její části; či mohl by se vyskytnouti ještě jiný způsob účasti kromě těchto?

A jak by mohl?

Část.