Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Konstantin Eduardovič Ciolkovskij

Do vesmíru

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Do vesmíru

Do vesmíru

Konstantin Eduardovič Ciolkovskij

Zámok v Himalajach

Medzi veličiznými výbežkami Himalají stojí utešený zámok, ľudské obydlie. Nedávno sa doň nasťahoval Francúz, Angličan, Nemec, Američan, Talian a Rus. Sklamanie v ľuďoch a radostiach života zahnalo ich do tejto samoty. Jedinou útechou im bola veda. Ich život napĺňali a do bratskej, pustovníckej rodiny ich spájali najvyššie, najabstraktnejšie túžby. Boli nesmierne bohatí, a preto mohli ľahko uspokojovať všetky svoje vedecké rozmary. Nákladné pokusy a stavby im ustavične vyprázdňovali vrecká, no celkom ich vyprázdniť nemohli. Spojenie so svetom obmedzovalo sa iba na tieto stavby, kde boli, prirodzene, potrební ľudia, ale len čo bolo všetko hotové, znova sa pohružovali do svojich výskumov a samoty; v zámku okrem nich boli iba úradníci a robotníci, ktorých prekrásne príbytky sa túlili navôkol.

Čaro objavu

Na samom vrchole kaštieľa bola priestranná sklenená sieň, v ktorej sa naši pustovníci veľmi radi schádzali.

Večer, po západe slnka, bolo cez priezračnú kupolu siene vidieť, ako sa jagajú planéty a nespočetné hviezdy. Vtedy myseľ mimovoľne ťahalo k oblohe a reč sa zvrtla na Mesiac, planéty, nespočetné, no ďaleké slnká.

Zarytí rojkovia! Koľký raz už tvorili šialene smelé projekty ciest nebeskými priestranstvami, ale ich vlastné, veľmi rozsiahle poznatky všetky tieto fantázie neľútostne rozbíjali.

Jednej peknej letnej noci naši traja priatelia pokojne debatovali o rozličných veselých veciach, keď zrazu ako búrka vtrhol medzi nich Rus a začal všetkých objímať Okolo krku - stískal ich tak, že objímaní stonali a žalostne pišťali.

- Povedz, prosím ťa, - ozval sa Francúz Laplace, keď sa konečne vymanil z mocného objatia, - čo to znamená? A prečo si tak dlho trčal vo svojej pracovni? Už sme si mysleli, že sa ti pri pokusoch prihodilo nejaké nešťastie, a chceli sme sa k tebe násilím vlámať.

- Ó, to je úžasné, úžasné, čo som vymyslel! Nie, nie je to úžasné - je to radostné, nadchýnajúce...

- No tak, čo sa vlastne stalo?! Si ako šialený, - povedal Nemec Helmholtz, ktorý si tiež svoje vytrpel.

Na Rusovej spotenej a rozpálenej tvári s rozstrapatenými vlasmi sa odzrkadľovalo akési neprirodzené nadšenie, oči mu žiarili a vyjadrovali súčasne šťastie aj únavu.

- O štyri dni sme na Mesiaci... - o niekoľko minút - mimo atmosféry, o sto dní - v medziplanetárnom priestore, - vysypal náhle zo seba Rus Ivanov.

- Blúzniš, - povedal Angličan Newton a uprene sa naňho zadíval.

- Nebude to predsa len príliš zavčasu? - zapochyboval Francúz Laplace.

- Páni! Dal som sa strhnúť, to je pravda. No prosím vás, aby ste ma vypočuli a poslali aj pre ostatných našich kamarátov.

Keď konečne všetci prišli, posadali si okolo veľkého okrúhleho stola a pokukujúc na oblohu netrpezlivo čakali na Rusove zprávy.

Posudzovanie projektu

- Ó, priatelia! - začal Rus. - Aké jednoduché je to, čo som vymyslel.

- Súdiac podľa tvojich zámerov, niečo také sme nečakali, - povedal Talian Galilei, ktorému už stihli stručne oznámiť, čo sa vlastne stalo.

- Energiu horenia poznáte, - začal Rus. - Pripomeniem čísla. Tona nafty vydá pri horení takú energiu, ktorá zdvihne takú istú hmotu do výšky niekoľko tisíc vierst od povrchu Zeme. Pol druha tony nafty dodá jednej tone takú rýchlosť, ktorá úplne stačí na to, aby sa hmota navždy vzdialila od Zeme...

- Inými slovami, - prerušil ho Talian, - hmota horľaviny, pol druha ráz väčšia než hmota človeka, dodá mu rýchlosť, ktorá postačí na to, aby sa vzdialil od Zeme a cestoval okolo Slnka...

- Rus akiste vymyslel obrovské delo, - prerušil zas Taliana Američan Franklin. - Lenže, po prvé, nie je to nič nové, a po druhé - vonkoncom nemožné...

- Veď sme to už dostatočne rozobrali a dávno zamietli, - dodal Newton.

- Nechajte ma hovoriť!... Neuhádli ste, - riekol Rus nahnevane. Všetci zmĺkli a on pokračoval: - Povedzme, že som skutočne vymyslel delo, no delo lietajúce, ktoré má tenké steny a namiesto gúľ vypúšťa plyny... Počuli ste už niekedy o takom dele?

- Ničomu nerozumiem, - povedal Francúz.

- A je to celkom jednoduché, hovorím o obdobe rakety.

- A nič viac? - riekol sklamane prchký Talian. - Raketa - to je čosi bezvýznamné, tým nás neudivíš... Vari chceš letieť do nebeského priestoru vo veľkej rakete?

Spoločnosť sa usmievala, no Newton sa zamyslel a Rus odvetil:

- Áno, v rakete zvláštne uspôsobenej. Podľa vás je to smiešne a zrejme nemožné. No presné výpočty hovoria niečo iné.

Newton pozorne počúval, ostatní sa zadívali na hviezdy. Keď sa opäť všetci obrátili k Ivanovovi, tento pokračoval:

- Celkom nevyvrátiteľné výpočty dokazujú, že výbušniny, vyletujúc z otvoru dostatočne dlhej hlavne, môžu nadobudnúť rýchlosť do šesťtisíc metrov za sekundu. Ak pripustíme, že sa hmota dela rovná hmote vymrštených plynov, nadobudne hlaveň spätnú rýchlosť štyritisíc metrov. Pri trikrát väčšej hmote výbušniny bude rýchlosť hlavne osemtisíc metrov; napokon pri hmote sedemkrát väčšej nadobudne hlaveň rýchlosť šestnásťtisíc metrov za sekundu, teda väčšiu, než je potrebné na vzdialenie sa od Zeme a cestovanie okolo Slnka.

- Na to je potrebné iba jedenásťtisícosemsto metrov za sekundu, - podotkol Newton. - No dobre, len nám, prosím, rýchlo opíš svoju raketu.

- Áno, áno! Počúvame! - zakričali všetci a najhlasnejšie Galilei.

- Predstavte si vajcovitú komoru s nasadenou rúrou, ktorá vyčnieva až von. V komore som ja a zásoby výbušnín, ktoré pri spaľovaní unikajú rúrou po troche von. Nepretržité vybuchovanie látok a vymršťovanie produktov horenia strašnou rýchlosťou spôsobuje, že sa komora nepretržitým spätným tlakom ženie nahor čoraz rýchlejšie. Pritom sa môžu vyskytnúť tri prípady: keď tlak vymršťovaných plynov neprevyšuje váhu náboja, keď sa rovná váhe náboja a keď je väčší. Prvý prípad nie je zaujímavý, pretože vtedy sa náboj nepohne z miesta a ak nemá oporu, spadne, iba jeho váha sa zmenší; v druhom stráca celú svoju váhu, čiže nespadne, ani keď nemá oporu; a v treťom prípade, ktorý je najzaujímavejší, vyrazí náboj do výšky.

- Pri použití traskavého plynu môže byť vo visutej polohe 23 minút a 20 sekúnd, keď váha výbušnín je sedemkrát väčšia ako váha náboja s celým obsahom, - poznamenal Laplace.

- Celkom správne! Lenže státie vo vzduchu by bolo pre nás zbytočné, a preto pri tomto prípade nezostaneme. Len poznamenám, že vtedy sa zdanlivá príťažlivosť v náboji nemení, čiže všetky predmety v ňom si zachovajú svoju váhu.

- Dozaista predpokladáš, - prerušil ho Newton, - že delo je postavené zvisle, otvorom nadol, či nie?

- Prirodzene, hoci jeho poloha môže byť aj šikmá! Prejdime však k tretiemu prípadu. Najvýhodnejšie je (čiže raketa nadobúda najväčšiu rýchlosť), keď sa výbuch odohrá čo najskôr.

- No v takom prípade sa, po prvé, náhle nadobudnutá rýchlosť následkom odporu vzduchu pri prechádzaní atmosférou zmenší, a po druhé, relatívna príťažlivosť v náboji vzrastie natoľko, že v ňom okamžite rozmliaždi všetky živé telesá.

- A ďalej, - utrúsil Franklin, - delo musí byť veľmi pevné, takže aj jeho váha bude veľmi veľká, čo je na škodu.

- Správne! Nazdávam sa, že súprave postačí tlak desaťkrát väčší ako váha náboja s celým obsahom. Pritom sa človek bude cítiť iba desať ráz ťažší ako zvyčajne. A pomocou prostriedkov, ktoré som vymyslel, môže takúto príťažlivosť snadno vydržať.

- Zaujímalo by ma, aké sú to prostriedky, - povedal Helmholtz.

- Dozvieš sa to, ale nie teraz... Budem pokračovať: náboj sa bude pohybovať vzrastajúcou rýchlosťou. Už koncom prvej sekundy bude jeho rýchlosť deväťdesiat metrov a vystúpi do výšky štyridsaťpäť metrov. Po dvoch sekundách sa jeho rýchlosť zdvojnásobí a prejdená vzdialenosť zoštvornásobí. Dovoľte mi nakresliť hneď aj tabuľku, označujúcu čas zodpovedajúci rýchlosti a prejdenej vzdialenosti.

- Ja to urobím za teba, - ponúkol sa Newton a na veľkej čiernej tabuli napísal tri rady číslic:

Sekundy | - | 1 | 2 | 10 | 30 | 100
Rýchlosti | - | 90 | 180 | 900 | 2 700 | 9 000
Kilometre | - | 45 | 360 | 4 500 | 40 500 | 450 000

- Tak prudko zrýchlený pohyb neschvaľujem, - povedal Galilei, dívajúc sa na tabuľku. Potom pokračoval: - Pravda, za necelú minútu bude už náboj mimo atmosféry. Avšak následkom jej odporu sa značne spomalí. Žiadalo by sa, aby počiatočná rýchlosť, čiže rýchlosť vo vzduchu, bola čím menšia, a preto si dovolím navrhnúť inú tabuľku, základom ktorej bude strojnásobená sila príťažlivosti.

Nato pristúpil k tabuli a napísal takéto rady čísel:

Sekundy | - | 1 | 2 | 10 | 50 | 100
Rýchlosti | - | 20 | 40 | 200 | 1 000 | 2 000
Kilometre | - | 10 | 40 | 1 000 | 25 000 | 100 000

- Za päťdesiat sekúnd, - povedal Talian, keď dopísal, - vystúpi náboj do výšky dvadsaťpäť kilometrov, kde je odpor vzduchu celkom nepatrný a rýchlosť náboja nie je ešte veľmi veľká. Po prekonaní atmosféry možno zväčšiť tlak výbušnín a stupeň zrýchlenia, ale vo vzduchu musí byť čo najmenší.

- Som proste nadšený! - zvolal Rus. - Vaše pripomienky nielen dokazujú váš záujem, ale sú aj veľmi vecné. Prirodzene, s vďakou ich prijímam. A teraz, - povedal Rus po krátkej prestávke, - predstavte si strelu, smerujúcu k oblohe: najprv pomaly, potom stále rýchlejšie a rýchlejšie, až sa napokon stráca z dohľadu - vzdialila sa od všetkého zemského...

Ivanov náhle stíchol, hoci každý čakal, že bude pokračovať. V sieni sa nesvietilo a purpurový mesiac, ktorý práve vyšiel, svietil veľmi slabo. Rus omdlel. Unesený svojou myšlienkou, niekoľko dní nespal ani nejedol a celkom sa vyčerpal. Zapálili svetlá, a všetci sa vydesili. Ivanova vzkriesili, no nedovolili mu hovoriť. Prinútili ho napiť sa vína a trochu si zajesť. Všetci boli vrcholne vzrušení, no kvôli priateľovi nespomínali, čo ich najviac zaujímalo.

Rozhodli sa, že až zajtra budú pokračovať v rozoberaní otázky, ktorá teraz všetkých zaujímala. Rusa však dali na starosť Galileimu, aby mu vsugeroval potrebu načerpať nové sily a dobre si odpočinúť.

Ešte raz o zámku a jeho obyvateľoch

Využívame tú okolnosť, že sa všetci rozišli spať, a povieme ešte niekoľko slov o našom paláci a jeho obyvateľoch.

Dva kilometre od neho bol vodopád. Vodopád poháňal turbíny, ktoré zas nútili otáčať dynamo a dávať hojnosť elektrického prúdu. Prúd prechádzal po drôte na neveľký pahorok, kde stál palác. Elektrický prúd tam osvetľoval všetky izby, vykonával v dielňach chemické a mechanické práce, vykuroval miestnosti, keď bolo chladno, ochladzoval ich, keď bolo horúco, zásoboval palác vodou a robil mnohé iné práce, ktoré by však bolo nudné tu vymenúvať. Napríklad pomocou neho pripravili aj túto večeru, ktorou naši priatelia ukončili dnešný deň.

Zámok bol v noci zďaleka veľmi pekný, osvetlený množstvom elektrických lámp, žiaril ako nebeské súhvezdie.

Ale vo dne s baštami, kupolami a terasami bol ešte krajší. Medzi horami, ožiarený slnkom, pôsobil očarujúcim dojmom. No nebol menej pekný ani pri západe slnka, keď sa zdalo, akoby bol znútra celý v plameňoch.

Divoká príroda okolo zámku dokonale harmonizovala s náladou jeho obyvateľov. Boli to ľudia napospol sklamaní, mravne otrasení. Jeden z nich stratil tragicky ženu, druhý deti, tretí zakúsil neúspechy v politike a bol svedkom do neba volajúcej nepravdy a ľudskej hlúposti atď. atď. Blízkosť mestského ruchu a ľudí by im rozjatrovala rany. Naopak, majestát okolitého hornatého kraja, večne sa skvúce snehobiele horské giganty, ideálne čistý a priezračný vzduch a hojnosť slnka ich uspokojovali a posilňovali.

Veľmi vzdelaní a už dávno preslávení po celom svete, zmenili sa na akési mysliace stroje, a preto mali navzájom mnoho spoločného. Utrpenia a úvahy oslabili ich citovosť a pozdvihli rozum. Zblížila ich veda.

Rozdiely medzi nimi neboli veľmi typické: Newton bol viac filozofom a prenikavým mysliteľom - flegmatikom; u Franklina sa prejavovali náznaky praktičnosti a nábožnosti; Helmholtz urobil mnoho objavov vo fyzike, občas býval taký roztržitý, že nevedel, ktorá je jeho pravá ruka, a bol skôr cholerik; Galilei bol nadšeným astronómom a vášnivým milovníkom umenia, hoci v hĺbke duše, ktovie prečo, opovrhoval svojou záľubou v kráse; Laplace bol predovšetkým matematikom a Ivanov, aj keď mal úžasné znalosti - veľkým rojkom; bol z nich najväčší mysliteľ a najčastejšie nastoľoval také čudné otázky, z ktorých jednu už naša spoločnosť rozoberala uplynulého dňa.

Spojenie s ostatným svetom udržiavali pomocou ozrutných kovových vzducholodí, ktoré uniesli stovky ton nákladu a pohybovali sa rýchlosťou sto aj viac kilometrov za hodinu. Keď šlo o ľahší náklad a málo cestujúcich, používali lietadlá.

Pokračovanie besedy o rakete

Na druhý večer pokračoval Rus v rozprávaní o svojom objave.

- Videli ste, že o niekoľko sekúnd dosiahne strela veľmi zriedenú vrstvu atmosféry a o ďalších niekoľko sekúnd letí už vzduchoprázdnym priestorom. Počítajúc so stredným tlakom plynov, ktorý je desať ráz väčší ako váha strely aj s celým obsahom, zistíme, že po stošesťdesiatich sekundách minie sa celá zásoba neobyčajne silných výbušnín. Medzitým strela vystúpi do výšky tisícstopäťdesiatdva kilometrov a nadobudne maximálnu rýchlosť štrnásťtisícštyristo metrov. Táto rýchlosť jej úplne stačí na to, aby sa navždy vzdialila nielen od Zeme, ale aj od Slnka. O to snadnejšie dosiahneme hocktorú planétu našej sústavy.

Zo všetkého, čo sa tu povedalo, doista vidíte aj ťažkosti podobného cestovania. Napríklad, na dýchanie je potrebný vzduch, ale toho tam niet a nemožno ho ani nikde načerpať...

- Možno si vziať zásobu vzduchu so sebou, aj keď sa, pravda, čoskoro minie, - podotkol Talian.

- No vzduch, skazený dýchaním, môže slnečné svetlo prostredníctvom rastlín očistiť, - namietal Helmholtz.

- Predsa, - povedal Rus, - z našej strany si táto otázka vyžaduje hlboké a praktické rozpracovanie. Ďalej, ako sa vrátime na Zem, alebo zlietneme na inú planétu? Bez zvláštnej zásoby výbušnín nebude náš život v bezpečí.

- Už dávno robím pokusy s energiou výbušnín, - povedal Franklin, - a myslím, že sa mi podarí mnohonásobne znížiť ich hmotu tak, že známe výbušniny zamením novými, ktoré som objavil.

- Želám ti mnoho úspechov, - poznamenal Rus. - Len spoločným úsilím môžeme dosiahnuť praktické uskutočnenie nášho plánu.

- V každom prípade je veľmi riskantný, - povedal opatrný Newton. - Zabudol si ešte na stravu. Bez potravy a vody nebudeš dlho cestovať.

- Pre začiatok nenavrhujem dlhé cesty, - namietal Ivanov. - Napríklad na cestu na Mesiac a späť postačí aj týždeň, takže otázka stravy, aspoň pre začiatok, nie je dôležitá. Nebude predsa nijakým problémom vziať do zásoby niekoľko kilogramov potravy a pitia.

- Tak teda, páni, - robil Rus záver, - ešte sa spoločne potrápime nad detailmi projektu a potom sa pokúsime vystúpiť za hranice atmosféry, do výšky nejakých päťsto až tisíc kilometrov.

- Potom naše pokusy rozšírime, - poznamenal Laplace. - Dokonca som ochotný letieť ako prvý, ak bude všetko dokonale zariadené a pokus mi nebude pripadať nebezpečným.

- Ó, v takom prípade nikto neodmietne! - usmial sa Franklin.

- Všetci poletíme s Laplaceom, - zazneli družné hlasy.

- A zatiaľ, - utrúsil Rus, - nebude na škodu, keď si pred cestou jasne vykreslíme obraz nášho cestovania...

- Tak rád mám oblohu, - prerušil ho Newton, - že budem veľmi šťastný, keď mi spoločnosť večerami, vo chvíľach nášho odpočinku a spoločnej debaty, dovolí predniesť niekoľko prednášok, na ktorých by mohol byť prítomný každý, kto má o to záujem.

- Výborne! Poverujeme ťa tým. Ty budeš vedúcim našich astronomických besied, - zvolala svorne celá spoločnosť.

- No nesmieš zabúdať na jedno, že pred tebou nebudú iba vedci; nezabúdaj, že aj mnohí zo zámku budú si to chcieť vypočuť; a poniektorí z nich nevedia rozoznať hviezdu od planéty.

- Veru, veru! Nech sú tvoje prednášky nielen živé, ale aj zrozumiteľné, - povedal Talian. - Možno, že ti aj ja pomôžem...

- Aj ja, aj ja! - zvolali ostatní.

- Ďakujem vám, páni, - odvetil Newton.

- Cez deň budeme pracovať, - povedal Helmholtz, - a večery prežívať v očakávaní nevídaných a neslýchaných vecí.

- Keď však dospejeme k potešiteľným výsledkom, zvoláme zvláštne zasadnutie, - podotkol Franklin.

Prvá Newtonova prednáška

Na druhý deň pri západe slnka sa opäť všetci poschádzali do okrúhlej siene. Okrem našich vedcov tam boli aj iné osoby, ktoré si chceli vypočuť prednášku.

Piati vedci si posadali okolo stola a ostatní k stene na mäkké pohovky. Newton začal:

- Planéta, na ktorej žije ľudstvo, má tvar gule. Jej obvod meria štyridsaťtisíc kilometrov. Človek, ktorý prejde každý deň štyridsať kilometrov, potrebuje na to, aby obišiel okolo Zeme, tisíc dní, čiže skoro tri roky.

- No dnešná rýchlosť lodí a vlakov umožňuje dvadsaťštyri ráz skrátiť čas cestovania okolo sveta, - poznamenal Franklin. - Vskutku, dnes priemerne štyridsať kilometrov ľahko urazíš nie za deň, ale za hodinu. Čiže zemeguľu obídeme za štyridsaťdva dní.

- A na čom sa drží táto obrovská guľa? - zvolal ktorýsi z robotníkov.

- Táto guľa, - odvetil Galilei, - nespočíva na ničom, ani sa ničoho nedotýka; letí ako nejaký balón, unášaný vetrami vo svetovom priestore. Táto guľa je dvojitým magnetom. Prvý magnetizmus priťahuje magnetickú ručičku a druhý magnetizmus nazývame príťažlivosťou; to ona priťahuje všetky predmety, roztrúsené po zemskom povrchu: moria, vzduch aj ľudí. 'Nebyť príťažlivosti, vzduch by bol už následkom svojej vlastnosti rozširovať sa dávno uletel od Zeme. Tak isto by aj človeku stačil skok na to, aby sa navždy od nej odpútal a stal sa voľným synom éteru.

- Aký je to éter? Vari len nie taký, aký majú aj v našej lekárni? - spýtal sa s úsmevom druhý robotník.

- Ó, nie! Je to tiež akýsi vzduch, lenže napodiv elastický a veľmi zriedený, - poznamenal Helmholtz. - Podstata éteru je dosť záhadná.¹ Je to všadeprítomné prostredie, v ktorom sa šíri svetlo. Vďaka jemu vidíme aj blízke aj vzdialené predmety dostatočne veľké a osvetlené. Bez neho by sme nevideli ani Slnko ani hviezdy... Keby sme ľudí postavili do radu na meter od seba, opásali by zemeguľu dvesto ráz.²

- Že by len toľkokrát? Veď ľudí je, zdá sa, päť miliárd, či nie? - spýtal sa ktosi.

- Celkom správne, - povedal Newton. - A z toho vidíte, aká je Zem obrovská v porovnaní s človekom, ktorý správne usudzuje o veľkosti prírody v pomere k sebe samému...

- Keby ľudstvo rozdelili rovnomerne po celom zemskom povrchu, v studených a teplých krajinách, na moriach a pevninách, uvideli by sme, že jedna osoba je od druhej vzdialená vyše tisíc metrov. Sotva by sa mohli na takú vzdialenosť zhovárať. Ešte viac zaráža kvantitatívna nepatrnosť človeka: keď si predstavíte, že by sa celá jeho hmota zmenila na prášok a rozsypala rovnomerne po celej zemeguli, vrstva tohto prášku by bola hrubá asi jednu dvadsaťtritisícinu milimetra, čiže tisíckrát tenšia ako cigaretový papier.

- Stačí najslabší vetrík, aby ho odvial, - zvolal istý strojník.

- Prekrásna je Zem - dedovizeň človeka, - zamiešal sa do rozhovoru Galilei. - No keby mu niekto povedal: nože si choď obzrieť svoje imanie... Čo myslíte, koľko času by na to potreboval?

- Nevieme, - ozvali sa hlasy.

- Keby si chcel obhliadnuť iba pevninu, ktorá tvorí asi štvrtinu celého zemského povrchu, a na obhliadku každého hektára by potreboval iba jednu sekundu, aj vtedy by mu to trvalo štyristo až päťsto rokov!

- Ja som si tiež myslel, že by človek neobhliadol Zem ani do smrti, - povedal istý majster.

- Nemýlili ste sa. Lež aká nesmierna je hmota Zeme, čiže jej objem! Keby niekto rozdelil zemeguľu na rovnaké guľky tak, aby sa každému človeku, nevynímajúc, prirodzene, ani deti ani ženy, ušla jedna, čo myslíte, aká veľká by bola taká guľka? - spýtal sa Newton.

- Bola by to určite poriadna guľka, - odvetil jeden z prítomných.

- Ó, bola by to celá planéta, - povedal Laplace, - o priemere jedenásť a dve tretiny kilometra.

- Jej povrch, - dodal Newton, - by mal tristoosemdesiat štvorcových kilometrov.

- Áno, je to celé nemecké kniežatstvo! - poznamenal Rus. Jeden by mal v ňom veru dostatok priestoru!

- A ešte je jeden spôsob, - pokračoval Newton, - ako ukázať nepatrnosť človeka v porovnaní s jeho planétou. Predstavte si, že by sme ju aj so všetkým na nej zmenšili v rovnakej miere, napríklad desaťtisíc ráz. V takom prípade by sme na guli o priemere tisícdvestošesťdesiat metrov uvideli piadimužíka, vysokého jednu pätinu milimetra. A bol by to vzpriamený obyvateľ Zeme.

- Takto by sa utopil v mori, hlbokom ako pieskové zrniečko, - dodal Helmholtz.

- Atmosféra by mala výšku dvadsať metrov a najvyššie hory - iba osemdesiatpäť centimetrov. Ani moria by neboli oveľa hlbšie.

- No bolo by to ešte vždy dosť nápadné, - povedal ktosi.

- Vezmite však ešte menšiu mierku a nezbadáte ani hory ani oceány, - namietal Galilei. - Zobrazte Zem ako guľu, veľkú dvanásť a pol centimetra a najvyššie hory i najhlbšie moria budú už iba krivolačiny o rozmere najviac jednej desatiny milimetra. Taká krivolačina sa rovná hrúbke kancelárskeho papiera.

- Z toho vidieť, že naša zemeguľa je dosť dobre vyhladená, - zažartoval sústružník.

- Áno, - odvetil Newton - pravda, iba vtedy, keď sa od Zeme vzdialime natoľko, že vyzerá ako guľka o veľkosti dvanásť a pol centimetra.

Bolo už neskoro, a preto sa dohodli, že sa rozídu. Stretnú sa opäť zajtra večer.

Druhá prednáška

Keď sa obyvateľstvo zámku zišlo na svoju večernú besedu, obloha bola veľmi jasná. Hoci od západu slnka neprešla ani hodina, nebo sa jagalo hviezdami; mesiac ešte nesvietil - vychádzal neskoro.

- Pozrite, aké množstvo hviezd! - povedal Rus, ukazujúc na oblohu, ktorú bolo veľmi dobre vidieť cez skvele obrúsené sklá klenby.

Za pekného počasia časť strechy otvárali, čo urobili aj tentoraz, a prúd čistého horského vzduchu prinášal po horúcom dni príjemný vánok.

- Čo sú to vlastne tie hviezdy? - ozval sa hlas človeka, ktorý upieral pohľad nahor.

- Najprv si pohovoríme o Slnku a Zemi, - povedal Newton, - až potom pochopíme, čo sú hviezdy. Na základe minulej prednášky ste si dosť výrazne predstavili obrovskú veľkosť Zeme. Dnes sa vám vynasnažím poskytnúť predstavu aj o rozmeroch Slnka. Slnko je ohnivá guľa, z ktorej možno vymodelovať milión dvestoosemdesiattisíc ohnivých guliek, veľkých asi ako naša Zem.

- Pekné guľky! - poznamenal jeden z poslucháčov.

- No, a prečo sa zdá také malé? - spýtal sa druhý.

- Preto, že je od nás strašne ďaleko, - povedal Galilei.

- Od Zeme je vzdialené stopäťdesiat miliónov kilometrov.

- A z takej vzdialenosti môže tak páliť? - čudoval sa ktosi.

- Keď vezmeme do úvahy jeho rozmery, niet na tom nič čudné, - odvetil Newton. - Jeho priemer je stoosemkrát dlhší než priemer Zeme. Keby sme teda Zem zobrazili v podobe guľky, veľkej dvanásť a pol centimetra, museli by sme Slnko znázorniť ako guľu o priemere štrnásť metrov. To je celý štvorposchodový dom!

- Odhliadnuc od rozdielnych objemov Zem aj Slnko sú v podstate rovnaké...

- Predsa už len príliš... - prerušil ho nevdojak Galilei.

- Viem, - povedal Newton, - poslucháči mi celkom dobre nerozumeli...

- Naozaj je to nepochopiteľné, - potvrdil jeden z nich. - Slnko je nesmierne rozpálená obrovská žeravá masa a Zem pomerne mizivá tmavá a studená guľka.

- Máte pravdu, lenže nie celkom, - utrúsil Newton. - Háčik je v tom, že táto maličká guľka je vnútri až dosiaľ strašne horúca. Boli časy, keď Zem žiarila a planula ako nejaké maličké slniečko, a možno zas príde čas, keď Slnko vychladne a bude sa podobať Zemi.

- Chráňboh! - zavzdychli si poslucháči.

- Zem je maličké vychladnuté slniečko, a Slnko je obrovská zem, ktorá vďaka svojej veľkosti nestihla vychladnúť.

- Je to možné?! - zvolali poslucháči.

- Nielenže možné, ale aj celkom očividné, - vyhlásil prednášateľ. - Po prvé, Zem ani dosial nestratila svoje vnútorné teplo. Po druhé, čo je to pôda, čo sú to žuly, na ktorých: sa usadzujú naplaveniny? Veď to sú produkty zhárania kovov, plynov a metaloidov. Zem je pokrytá popolom a tak isto pozostáva z popola. Popol ukazuje na obrovský požiar, ktorého dejiskom bola Zem. Horeli plyny, horeli najčistejšie kovy a metaloidy.

- Ba aj voda oceánov, - doplnil Galilei, - nie je nič iné než produkt nesmierneho zhárania vodíka v kyslíku. Všade je popol: kamene sú popol, voda je popol, hory sú popol. Toho, čo nezhorelo, zostalo mizivé množstvo. Povedzme, že sa aj nachádza, no je nedostupné, ukryté v hĺbke Zeme. Človek sa zo zdedeného popola usiluje vyťažiť zhorené dedičstvo. Doluje pre svoju potrebu zlato, striebro, železo, hliník a mnohé iné. No aké mizivé je to množstvo, čo on doluje!

- Čo sa však Slnka týka, - pokračoval Newton, - treba povedať, že bude horieť ešte veľmi dlho. Ale už aj teraz sa na ňom objavujú obrovské škvrny, veľké ako zemeguľa a mnohí vedci predpokladajú, že aj Slnko raz zanikne.

- No, to je strašné! Kedy k tomu dôjde?

- Smrť Slnka môže nastať najskôr o niekoľko desiatok miliónov rokov.

- Á! - uspokojili sa poslucháči. - To znamená, že ani my, ani naše deti sa toho nemusíme obávať.

Celkom sa zotmelo, atmosféra bola čistá, a hore bolo roztrúsené nesčíselné množstvo hviezd.

- Tieto hviezdy, ktoré vidíte, sú slnká, - povedal Newton.

- No sú to slnká obrovské, žeravé, ktoré v ničom nezaostávajú za tým svetelným zdrojom, od ktorého závisí všetok organický život našej Zeme.

- A ja som si myslel, že Slnko je iba jedno, - povedal naivne istý zámočník.

- Keby ste si dali tú námahu a zrátali hviezdy, nenarátali by ste viac ako päťtisíc sĺnc.

- A to už prečo, veď keď v tmavej noci hľadíš na oblohu, zdá sa ti počet hviezd nekonečným? - spýtali sa poslucháči.

- Akýsi inštinkt navráva človeku, že hviezd je nespočetné množstvo, čo je čiastočne aj správne, - povedal Rus.

- Skutočne, - pokračoval Newton, - čím máme lepšie ďalekohľady na pozorovanie hviezd, tým viac ich napočítame. Pomocou najlepších ďalekohľadov dá sa narátať do dvesto miliónov hviezd.

- Dvesto miliónov sĺnc! - opakovali poslucháči. - Také množstvo?

- Aby sme si urobili jasnú predstavu o tomto počte, predstavme si, že namiesto každej hviezdy, ktorú vidíme voľným okom, žiari štyridsaťtisíc sĺnc, čiže osemkrát viac, ako môžeme voľným okom narátať na oboch poloviciach oblohy.

- Na piaď nebeskej klenby, akú zaberá Mesiac, - povedal Laplace, - musíme teda umiestiť desaťtisíc hviezd, z ktorých každá je vzdialeným slnkom.

- Pozrite, - povedal jeden zo strojníkov, - aká jasná červená hviezda. To je určite obrovské slnko!

- Ale veď je to Mars, - poznamenal Galilei. - Nepatrná planéta, podobná Zemi. Je to jedno z mizivých vychladnutých sĺnc, ktoré sa nazývajú planétami. Ani nesvieti sama od seba ako oheň, ale iba vďaka tomu, že tam vládne deň, ktorý osvetľuje naše Slnko. Jej svetlo sa zdá silnejšie ako svetlo hviezdy, pretože je k Zemi veľmi blízko: nejakých sedemdesiat miliónov kilometrov, ktoré nás od nej vzďaľujú, to neznamená nič v medzihviezdnych priestranstvách.

- A je veľa takýchto planét medzi skutočnými slnkami? - spýtal sa jeden z tých, čo sedeli pri stene.

- Voľným okom ich možno na oboch poloviciach oblohy vidieť sedem. No ďalekohľadmi vyše šesťsto. Najväčších sedem sa nazýva planétami, ostatné planétoidmi.

- Vari je ich tak málo? - začudoval sa ktosi. - Pri takom množstve sĺnc je to trochu divné.

- Zabudli ste, že sú malé a tmavé, - povedal Galilei. - A to je práve príčina, že ich napočítame tak málo. Vidieť iba najbližšie, ktoré patria do sústavy nášho Slnka a obiehajú okolo neho vedno s našou Zemou, ktorá je v poradí ôsmou najväčšou planétou Slnka. Keďže naše Slnko má vyše šesťsto planét, určite aj iné slnká musia mať svoje planéty. Ako ich však môžeme vidieť, keď sa už aj samy tieto slnká, pretože sú strašne vzdialené, zdajú byť sotva blikajúcimi hviezdičkami? Obrovskú väčšinu z nich však vôbec nevidieť.

Dva pokusy s raketou
v hraniciach atmosféry

- No, bohviekam sme zaleteli, - povedal mrzuto Helmholtz.

Opäť astronomická prednáška

Príprava na let okolo Zeme

Večná jar. Zložitá raketa.
Príprava a zásoby

Postoj vonkajšieho sveta.
Stanovište rakety

Vyprevádzanie. Uzavreli sa v rakete. Odštartovali. Prvé dojmy

- Všetko v poriadku!

Pozostalí na Zemi. Prednáška v zámku