Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Josef Václav Frič

Výbor básní

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Výbor básní

Výbor básní

Josef Václav Frič

Soupěvcům

Vąecko mi odumřelo: bůľky ohlasů
poslední píseň mou co mrtvolu
outrpně v tuhou rakev uloľili;
i nastala mi noc těch němých zápasů,
a jen ty vzdechy, cizé úkolu
po ztraceném se máji roztouľily.

A mám je dusit starým nadąením,
kdyľ ztajená v nich beznádějnost zplála?
Ne, ne - tam z dáli zřím tak libě-vábný stín,
ľe loď má s touhou pluje k břehům svým,
by jí tam souplavců přivítal druľný klín:
Dbejte, by v přístav ą»astně doplavala! -

Vy znáte mnohou píseň v bouři sloľenou
a víte, ľe se blíľím s veslem zlomeným;
kdo ale ohněm ploul a mořem ledovým,
je rád - třeba se vracel s plachtou strľenou:
a mnohá píseň pěvci přece milá,
třeba si v citův tísni křídla popálila! ...

Jelen Karla Velkého

Po zpustlých břehách Labe ztraceného,
ve vírech jeho zkrvavených vln,
a v houąti svatoháje skáceného,
dychtivý ľivota i strachu pln,
jevil se krásný jelen, boľí tvor,
a za ním v patách psů i lovců sbor.

Dostihli jelena - ten sklopil hlavu;
spanilým tělem zmítal děsný dech -
obklopen křikem vítězného davu,
umdlenou nohou klesl v kluzký mech;
teď vzepnul ąíji, sklonil parohy
a čeká smrtnou ránu - nebohý!

Nedávno jeątě tomu, co jej ruka
nejspanilejąí víly hladila; -
kam prchla ona píseň čarozvuká,
jeľ tehdy po vąech nivách bloudila?
Svěcený ąíp, jenľ prolít´ slavský ráj,
uhranul vílu, zpěv i svatoháj!

Tam v čele lovců jeden s koně skočí
a tasí jedovatě břitký nůľ:
"Podivné zvíře! jaké to máą oči -
coľ pak jsem ľena? - nejsem král a muľ?
Zhrdáą svým ľivotem, ľe sám svou hruď
mi nastavujeą? - Dobrá! ľiv mi buď. -

A běda, kletba tomu, kdo ho střelí!
Vrzte mu pouto na krk s jmenem mým,
a pamatujte, co vám césar velí:
Jelena toho smr» ľivotem svým
zplatíte! - Poskoč zvíře - dej se v cvál
a zanes kletbu moji k bratrům v dál!"

Poskočil jelen, s chvějícím se tělem
přijal to pouto s kletbou Karlovou,
a roznes oboje po světě celém
za sebou plouľe sudbu krvavou.
Půl věku ątván a nikdy nedobit,
bylo mu souzeno vľdy ľít a mřít!

Po čtyrstu letech zas ho jednou ątvali,
a v čele lovců skvěl se Jindřich Lev.
Za kým se ľenou, běda nepoznali,
jen po stopách to zří, ľe tratí krev.
I psi i lovci jiľ jiľ staví běh,
zůstavíc pánu svému volný spěch.

A kníľe letí jakby kletbou ątvaný -
pomíjí hory, doly, stráň i pouą»,
aľ rázem s koně skočí polekaný -
blesk náhlý rozpoltil tam temnou houą»:
tam spěl umírat ątvaný boľí tvor
a nad ním kvílí slávských duchů sbor.

A sbor ten hrozí: "Není, není volno
kaľdému vítězi; doątval si nás. -
Aj, lovče, proč ti teskno - proč ti bolno?"
Neslyąí blízkých rohů vábný hlas -
V tom jelena jiľ stihla smrtná tíľ
vąak na čele má za to zlatý kříľ! -

Poslední bratr na Sázavě

Nestýskej sobě, pane můj,
na věrné na Praľany,
ľes k cizincům se utíkal
proto jsi v kletbu daný.

Včera ti přiąli na pomoc
a dnes jiľ soku tvému
vąak zejtra jámu vykopou
jak tobě, tak i jemu.

Domácí svár ten hotuje
vľdy nepříteli cestu,
zkazí ti svatbu, zatím vrah
si přijde pro nevěstu.

Nechci tě rmoutit, pane můj,
neb» vzácným jsi mi hostem,
vąak vzácný i ten okamľik:
slyą pravdu v rouąe prostém.

Ta pravda hrdá, stydlavá,
jen k nám na nocleh zajde,
a čím je trpčí vám, tím spíą
pak u nás chleba najde.

Jsem hrobník, zvyklý slíkat leľ
a pravdu pochovávat
a věřím, nahá pravda jen
ľe bude z mrtvých vstávat.

Dnes tomu rok, co pochoval
sem tajně, vlastní rukou
nejbolestnějąí pravdu, co
nám dávno trpkou mukou.

Neľ zejtra slunce vyjde s hor,
ukáľi hrob ti v lese,
vroucně-li se tam pomodlíą,
ten hrob tě k trůnu vznese:

Bylo nás málo; počítám
se k nám, ľe Sázavskému
sem sboru slouľil, zpívaje
s ním rázem k bohu svému.

A se mnou na sta chudiny
zpívalo nebi slávu,
a kaľdý srdce pokořil,
ne roucho jen a hlavu.

Poboľná píseň, máteřským
kdyľ zvukem k nebi letí,
stane se církev matičkou
a bůh k nám volá: Děti.

Vąak odpus» mi tu zpomínku,
to přeąlo, - vím to bolně -
jen kdyľ mi teskno, zalkám si
ten zpěv, tak mimovolně.

A vľdy mi lehko, zpívám vąak
jen kradmo, jen po tichu,
vľdy» propadnul bych dostiľen
snad kletbě nových mnichů.

Jich opat, ovąem cizinec
a tebou usazený -
je zlý - vąak víą, i tebe hnal,
proto ľes poraľený.

Ne, nehněvej se - pravda to
a tvá to vlastní vina.
Co dál - nu vľdy» jsi ľiv a zdráv,
doufejme v hospodina!

Prozatím hov si bezpečně
u hospodáře svého,
snad kolébavkou bude ti
lós bratra Sázavského:

Bylo nás málo, ale s v á r -
náą bratr nedomřivý -
měl stálou bitku s kaľdým z nás
a přec byl pořád ľivý.

Při sluľbách boľích pokrytec,
vstával i lehal s námi
neąel nám s krku, hodoval
a pil i zpíval s námi.

Ba neměli jsme oddechu,
aľ jednou z čista z rána
ne sváru jen, i bratrům vąem
se otevřela brána.

Za branou čerstvých mnichů sbor
nám dával milou zprávu,
ľe kníľeti se zráčilo
dokončit naąí slávu.

Opata s bratry, hrobaře -
vąe rázem vyhozeno,
a v teplé naąe hnízdo těch
ledňáků nasazeno.

Kdo z nás chtěl mnichům otročit
a zpívat po latině,
směl jednou za den přisedat
tam k stolu do kuchyně.

K té hanbě nikdo nesvolil,
kaľdý z nás cosi hlavou
jen pokynul, neľ rozľehnal
se s rájem nad Sázavou.

A pak se pustil ľebrotou
a za kaľdý kus chleba
dal výstrahu s tím příkladem,
ľe svorné lásky třeba.

To símě vzeąlo v národě,
jiľ dozrálo i v klasy -
kdybys byl ľencem obratným,
zbudil bys nové časy.

U kláątera tam zaklepal
jen jeden mezi vąemi,
vąak to jiľ bylo po letech
a k tomu kmet byl němý.

Na bedrách vlekl truhlu svou,
do níľ se kladl v noci:
nahlídli tedy, sluľný zpěv
ľe není v jeho moci.

Nahlídli, ľe jim nebude
obtíľným dlouho hostem,
a ľe jen přiąel ulevit
svým vetchým, starým kostem.

Či kletbou, či snad modlitbou
ten ret se pohyboval -
co na tom? ľe je ąíleným,
nikdo nepochyboval.

V zákoutí církve, v truhle své
tam klečel neustále,
aľ jednou mníchů celý sbor
vyděsil nenadále.

Uprostřed hóry - v půlnoci
kdyľ postní byly časy
tu v celém sboru najednou
jak divem ztichly hlasy.

A z krypty v středu kostela
vyřítil houf se stínů,
jako za dávna zpívaje
čest, slávu hospodinu.

K oltáři spěli - klenbou teď
jak hromem roztrľenou
vylítli. - Kdoľ tam jeątě stál
s tou rukou rozpřaľenou?

Kdo vzýval jasná nebesa
nejhlasněj mezi vąemi?
kdo teď tu kletbu provolal?
aj, to ten ľebrák němý! -

Po kletbě zapad v truhlu svou
ten pokrytec podvůjný;
zkřiknul vąak jeątě mroucím rtem:
"Hospodi, pomiluj ny."