Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Jupiterský duch I - Duch a ďáblice

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Jupiterský duch I - Duch a ďáblice

Václav Semerád

(science fiction z paralelních vesmírů)

(c) 2006/7 Václav Semerád

* * *

I.část - Duch a ďáblice

* * *

Plíseň

Tma...

Tma a neuvěřitelné ticho...

Kdyby se občas neotřásala země, zdálo by se, že se nic neděje. A přitom kolem každých pár minut projížděla jedna souprava za druhou. V noci provoz na čas ustával, ale na výsledném dojmu to moc neměnilo.

Tma - a neuvěřitelné ticho...

Stačilo přejít dva metry stranou a světla bylo rázem dost a dost. Vlastně se tak daleko ani nemusel trmácet. Už metr odsud mohl ve slabém světle rozeznat prsty na rukou a čím dál, tím bylo světla víc. Znatelně prosakovalo skrz eloxované hliníkové desky obkladů, skrz ocelové desky tybinků a dokonce i skrz masivní železobeton, zadržující tekutý písek. Právě tady měl své místečko na spaní. Ano, tekuté písky byly široko daleko nejměkčím místem. Jedině tady si mohl pohodlně, na měkkém odpočinout.

Protáhl se a labužnicky si zívl. Tma a ticho, nikdo ho nerušil. Jistě zase prospal nejen celou noc, ale i dopoledne. Nevadí. Co by mu mohlo utéci? Zkoušel předtím spát všelijak, napodoboval bezdomovce na nádraží, ustlal si i v teplovodním kolektoru, ale nakonec se přesvědčil, že tady je to nejlepší. Pod zemí bylo teplo a hlavně tma. Pro jeho oči to byl zasloužený odpočinek, všude jinde bylo příliš světla a průsvitná oční víčka teď patřila k jeho největším nevýhodám.

Pomalu, opatrně se posadil.

Tekuté písky trochu ztvrdly, jak se o ně přestal opírat celým tělem. Věděl, že kdyby si opět lehl na záda, bude ležet o půl metru výš. Nemohl zabránit tomu, aby se ve spaní občas neobrátil. Pár takových obrátek a ocitl se v pevnějších vrstvách, kde ho už podloží tlačilo. Už proto se ke spánku musel ukládat co nejhlouběji. A tahle stanice podzemní dráhy byla opravdu nejhlubší.

Opatrně se postavil a pomalu šoupal nohama ke světlu. Tohle bylo ze všeho nejhorší. Už se mu několikrát stalo, že se ve spaní otočil, takže po probuzení zamířil špatným směrem. Místo do otevřených tunelů podzemní dráhy kráčel dlouho měkkými tekutými písky, než narazil na skálu. Tam to šlo pomaleji a při pohybu se zřetelně zahříval. Ne tolik, aby to vadilo, byl to jen zajímavý efekt. Potmě se ale špatně orientoval a pak mu nezbylo než šlapat vodu a vystoupat na povrch bez ohledu na to, kde se to stane. Poprvé se vynořil z dlažebních kostek ulice, dvě auta se mu už nestačila vyhnout, ale neublížila mu, zato řidič autobusu ve snaze vyhnout se mu přerazil nízké zábradlíčko. Naštěstí to odnesly jen plechy a trubky. Podruhé trochu zpanikařil, když zjistil, že je pevná skála i nad ním, ale teď už neztrácel hlavu. Skála mu ustupovala s cesty jen o něco pomaleji, to bylo všechno.

Tentokrát šel ale správně. Po třech čtyřech opatrných krocích začalo před ním svítat, pak se objevily obrysy ocelových tybink, za nimiž byl volný prostor. Tunel podzemní dráhy.

Vybral si ale nevhodnou chvíli.

Právě když vystoupil ze stěny, vjížděla do stanice zpomalující souprava. Strojvůdce na obrys postavy, která se přímo před ním vyloupla ze stěny, reagoval čistě reflexivním škubnutím za brzdu, jenže těžkou soupravu tak rychle zastavit nemohl, takže do zdánlivého sebevraha najel. Tomu se ale jen zamotala hlava, když vagóny projížděly skrze něho. Při pohledu na lidi, padající uvnitř soupravy, neboť se při zběsilém brždění neudrželi na nohou, se trochu ušklíbl. To zase budou titulky!

Už ho to ani nevyvedlo z míry, jako když do něho najela souprava podzemní dráhy poprvé. To mu ještě bylo všelijak, z leknutí se mu až zvedl žaludek, ale zvracet neměl co a šok po chvilce překonal. Ani teď se necítil nejlépe, když se přes něho míhali padající lidé.

Co se může stát duchovi?

Stát by se mu samozřejmě mohlo ledacos.

Nedávno se ho jiný duch pokusil zmlátit, možná i zabít. Dodnes netušil proč, žádné nedorozumění tomu nepředcházelo. Prostě do něho znenadání a bez výstrahy začal vší silou kopat. Nakopl ho ale příšerně, bolest to byla strašlivá a hlavně nečekaná. Dosud se neuhodil ani na drsném betonu, neublížilo mu, když do něho narazil vlak. Jedině jiný duch byl pro něho dost tvrdý, aby náraz od jeho boty tak bolel.

Co to do něho vlastně vjelo?

Netušil to. Nejhorší na tom bylo, že to bylo nečekané. První kopanec bezděčně vykryl rukou, ale byl tak strašný, až mu praskla kost předloktí. V panice uskočil stranou, přímo do stěny tunelu. Prošel ocelí, betonem i skálou, kam za ním ten druhý nemohl. Anebo mohl, ale nešel by tam za ním, ve skále se prát nemohli, zpomalovala by je. Měl tady aspoň chvilku klidu, zdravou rukou si prohmatal přeražené předloktí, pak se nadechl a jak ho to učil doktor Alexijev, ruku trochu natáhl a kost narovnal. Teď by měla následovat náprava, ale tady mu pomoc neměl kdo poskytnout. Zaťal zuby aby neřval bolestí a nedal tak protivníkovi radost z vítězství. Hlavně nebrečet, opakoval si, jako když ho kdysi v děcáku vochlovali.

Svlékl si pak opatrně bundu a z trička si udělal kšandu, aby měl zlomenou ruku aspoň trochu v klidu. Dobře věděl, že to bude bez kosmické síly kruté, ale neměl jinou možnost než to vydržet, i když pro slzy sotva viděl. Hlavně nebrečet!

Až po hodné chvilce si dodal odvahu vylézt ven na světlo.

Ten druhý duch tam na něho pořád čekal. Byl větší a také silnější. Proč ho vlastně tak nenáviděl? Hned se k němu výhružně hrnul, ale přepočítal se.

Může duch ublížit duchovi?

Teď už věděl, že může. A nejen bolestivým úderem. Naštěstí se mu zachovaly některé dřívější vlastnosti... Vlastnosti, které ho odlišovaly nejen od lidí, ale i od duchů. Nemusel rány jen dostávat, uměl je i vrátit. A ve větším!

Věděl, že tam dosud leží. Tam, kam ho odtáhl, do tmavé žulové skály, čtyři metry od tunelu podzemní dráhy. Párkrát se tam byl podívat. Pořád vypadá stejně, jako by spal, ale nespí, je mrtvý. Mrtvý duch, to je přece strašlivý paradox! Ale je to tak. Hmotné hnilobné baktérie na něho zřejmě nemohou, nemohou ho tedy rozložit. Leží zazděný v žulové stěně, kde ho žádný člověk neobjeví. I kdyby žulu odkryli a vytěžili, kdo by si na denním světle všiml průsvitného těla? Nad skálou stojí obydlený blok domů a nedaleko vede tunel metra, tady se jistě po několik nejbližších století ničím nepohne.

Ušklíbl se i při vzpomínce, jak do něho nedávno v podchodu nějaký pitomec vystřílel plný zásobník pistole. To byl ale normální člověk, ačkoliv i to je relativní. Je normální, kdo pro nic za nic střílí na jiné? Na ostatní lidi měly kulky účinky zničující, na ducha ne. Trochu mu vadilo oslnění od šlehajících plamenů, ale kulky nevnímal, procházely skrz něho jako by tam nebyl. Vlastně by se dalo tvrdit, že tam nikdo nebyl. Co je to - duch?

Ten chlápek skončil špatně. Střílet na ducha očividně nemá smysl, ale znepřátelit si ho, to je teprve sebevražda. Přitom to vypadalo skoro jako smrt ze šoku. Když zbraň cvakla naprázdno, udiveně se na ni podíval, jako kdyby tomu nemohl uvěřit, pak se pomalu zlomil v pase a padl k zemi. Úplně stejně jako duch, který mu zlomil ruku.

Naštěstí ostatní duchové jeho možnosti neměli. Dost na tom, že tu byli. Když potkal prvního, zaradoval se, že nebude sám. Radost ho ale rychle přešla. Dodnes nepochopil, proč ho chtěl zbít a možná i zabít, ale chovali se tak všichni. Jednotlivci i celé party. Jakmile ho spatřili, šli tvrdě po něm. Nevěděl proč, ale o jejich úmyslech pochybovat nemohl, dávali je najevo až příliš zřetelně. Nechtěl je zabíjet, raději jim pokaždé mizel do nejbližší skály, ale o porozumění s nimi nemohlo být řeči, zejména když na sebe pokřikovali neznámou řečí, ze které nechápal ani slovo. Oni jemu jistě rozuměli, telepatii musí rozumět i duchové, když ji vnímají i zvířata. Ačkoliv ta se ho bála a utíkala před ním, marně se je snažil chlácholit.

Duchové se ale o dorozumění nesnažili vůbec.

Naštěstí měl proti nim jednu nespornou výhodu. Mohl je přimrazit.

Tato vlastnost, ačkoliv byla původně určená k něčemu jinému, se přeměnou v ducha neztratila. Měl ji od mimozemských Ogdurů, kterým kdysi se na Zemi říkalo andělé. Ostatní duchové ji neměli, to by ji jistě použili. Jako ji proti tomu prvnímu nakonec použil i on...

Přimražení je pro některé tvory neškodné, ale pro jiné smrtící. Tvory se studenou krví, jako žáby a hady, to pouze převede do stavu zimní strnulosti. Přečkají to i tvorové, zvyklí na zimní spánek, zřejmě se to tomu podobá. Medvěda to nezabije, ale člověku se už po čtvrt hodině nedostává vzduchu a když ho nikdo neodmrazí, zmodrá, zčerná a nakonec se udusí. Duch v tomto směru kupodivu není výjimkou.

Pomalu došel na konec stojící soupravy. Vyskočil na zídku, aby viděl na nástupiště. Mohl by projít stěnou přímo na pohyblivé schody, ale zajímalo ho, co způsobil. Neměl to v úmyslu, ale cítil trochu viny i za strojvůdce. Stojící souprava dávala tušit, že to nedopadlo úplně dobře. Než ale došel ke konci soupravy, začala se rozjíždět. Oddychl si. Nosítka nikde neviděl, zřejmě to nebylo tak drastické.

Vkročil do světla nástupiště a vyhýbal se spěchajícím postavám. V silném světle ho nikdo neviděl, lidé jeho tělem procházeli, ale vždycky sebou trhl, když mu někdo na zlomek vteřiny zaclonil oči. Teď tu ale bylo lidí víc než jindy, volné místo se těžko hledalo. Raději se nadechl, zatajil dech a zviditelnil se.

Chlap napravo máchl rukou skrz něho, ale ostatní ho zaregistrovali. Ne že by byl pro ně méně prostupný, ale viděli ho a začali se mu vyhýbat. Komu se to nepodařilo, nenarazil do něho, ale prošel skrz a pokud si toho všiml, zůstal stát naprosto tumpachový. Jako třeba ta slečna v černém kabátě, která proti němu vyrazila zpoza rohu. Ani se na ni nestačil usmát.

Pohyblivé schodiště bylo plné, ale ponechali mu jeden schod volný. Stál tam a nechal se tiše unášet na povrch. Dva hoši se tlačili kolem stojících lidí nahoru, zřejmě spěchali. Ten první se zapotácel. Očekával podvědomě oporu, ale jeho loket prošel stojící postavou, jako kdyby tam žádná nebyla.

"Nemůžeš uhnout, dacane?" obořil se zmateně na ducha.

"Překážím ti snad?" usmál se na něho mile oslovený. Při těchto slovech potopil ruku do pohyblivého madla až po loket, vypadalo to, že ji ani nemá.

Chybělo málo, aby se mladík údivem zřítil se schodů.

"Týýý vole, co je zas tohle?" vyhrkl na svého kamaráda a udiveně hrábl rukou, aby si na tu divnou postavu sáhnul. Ruka mu ale projela jejím ramenem.

"Je to vůbec možný?" ulevil si zděšeně.

"Ovšem, pitomečku!" odvětil mu s nevinným úsměvem duch, aniž pohnul rty.

Pojízdné schody již končily, duch odbočil stranou, prošel koncem pohyblivých madel i provazovou zábranou, jako by tam žádná nebyla a vsákl se do mramorové stěny. Mladík se vrhl za ním. Otáčejícímu se konci madel se ještě vyhnul, ale zamotal se do provazů zábrany a parádně sebou švihl.

"Cos' chlastal, vole?" káral ho kolega a pomáhal mu vymotat se z provazu, zatímco ostatní lidé se jim poděšeně vyhýbali.

"Ten... ten..." koktal postižený, ležící na zemi.

Duch je nemínil sledovat. Vystoupil ze stěny neviditelný, skrz skleněné dveře prošel zpátky do podchodu a vkročil na pohyblivé schody, vedoucí nahoru na ulici. Byly naštěstí prázdné. Zkrátil si pobyt na nich tím, že vyběhl na ulici klusem. Prošel skrz zábradlí, opustil chodník a pokračoval po trávníku přímo naproti paní ve hnědém plášti, venčící na trávníku velikého, stejně hnědého boxera.

Neviděla ho, ale pes náhle zavyl a rozběhl se stranou, až málem paničku strhl na zem.

"Co blázníš, Fido? Zůstaň! Lehni!" začala na psa ječet.

Pes chvíli vyváděl a uklidnil se až když je duch obešel a vzdaloval se. Zvířata na něho reagovala většinou zděšením. Nemohla ho vidět a nejspíš ani cítit, ale kdoví, jaký instinkt je před ním varoval.

V nedalekém průchodu přistoupil ke třem postavám a opět se zviditelnil.

"Ty s tím heroinem nepřestaneš, co?" oslovil jednu z nich. "Myslíš si, že jsem na tebe zapomněl? To se tedy pleteš! Dvakrát nikomu varování nedávám!"

Chlap pustil peníze, bankovky klesaly k zemi jako papírové vlaštovky. Jeho zákazníci, dívka s dredatou hlavou se svým partnerem, jen zděšeně sledovali, jak jejich dealer zmodral v obličeji, předklonil se a bezmocně se zhroutil. Nově příchozího neslyšeli, nevnímali ani jeho telepatii. Přišel odzadu a telepatii směroval jen na dealera, takže pořád nic netušili.

"Co je mu?" vyhrkla dívka bezradně.

"Asi infarkt!" vyhrkl chlapec. "Seber prachy a padáme!"

"Necháš je být?" ozvalo se za nimi.

Dívka se ohlédla a zavyla hrůzou.

"Smrťák!" vyjekla.

"Blázníš?" okřikl ji chlapec. Pak se ale ohlédl a tvář mu zkroutila hrůza.

"Proboha!" roztřásl se i on.

Dva kroky od nich se na ně šklebila smrt. Malá postava v kostkované košili a džínách, na nohou obyčejné křusky, ale z límce čněla holá bílá lebka a z rukávů trčely kostěné hnáty.

"Žádný infarkt!" oslovila zděšenou dvojici. "Včera jsem ho naposledy varoval. Dobře věděl, že když s heroinem nepřestane, dneska skončí. Nepřestal - skončil. Je po něm a jestli vy dva taky s heroinem nepřestanete, bude to i váš konec. Varování dávám jen jednou!"

"Kdo jsi?" vyhrkl nejistě, ale přece jen zmužile chlapec.

"Do toho vám dvěma nic není!" odsekla smrtka. "Stačí vám, že mě podruhé uvidíte až poslední den v životě? A jestli ještě zavadíte o heroin, může to být už zítra!"

"Ale proč?" otřásl se chlapec.

"Protože to říkám! Radil bych vám, věřte mi, myslím to smrtelně vážně. Rozhodně mi neříkají Smrťák nadarmo!" opáčila smrtka a rozplynula se.

"Nééé!!!" zaúpěla dívka. Vzpamatovala se první, vzchopila se a dala na zběsilý úprk. Strhla tím i svého partnera, vyběhl spolu s ní. Nevšímali si ani rozsypaných tisícikorun.

"Pitomci!" ozvalo se ještě za nimi. "Kéž by vám to stačilo!"

Žena, která právě vešla do průchodu, to neslyšela. Kráčela rychle, ale ani ve zdejším přítmí nemohla přehlédnout postavu ležící na zemi.

"Zas nějakej vožrala!" odtáhla se.

Až pak si všimla na zemi rozházených bankovek. Rychle se rozhlédla. Nikde nikdo. Shýbla se a tisícikoruny zčerstva posbírala.

"Vožrala a navíc blbej!" zamumlala.

Pak o poznání rychleji pokračovala původním směrem.

Průhledná postava, která ji sledovala, se ani nehnula. Ta žena se nezachovala nejlépe, okrást bezmocného místo pomoci dokáže jen hyena, ale okamžitý trest smrti si snad přece jen nezasluhovala. Však už někdo tomu ležícímu sanitku přivolá. Bude to zbytečné, ale snad to nebude trvat dlouho.

* * *

Palcové titulky bulvárních listů se den po dni zmenšovaly.

Duch způsobil havárii autobusu!

Duch na půl hodiny zastavil provoz metra u Musea!

Poslanci interpelují ministra vnitra za nečinnost policejního presidenta!

Strojvůdce před sebevrahem nebrzdil v domnění, že jde o další žert ducha!

Vědecké vysvětlení ducha je příliš prosté!

Kdo polapí neznámého šprýmaře?

* * *

Redaktor vzhlédl od obrazovky redakčního počítače. Místnost byla zahalená v přítmí, slabě rušeného jedinou obrazovkou. Příchozí se objevil neslyšně a tiše vyčkával.

"Co si přeješ, mladej?" otázal se redaktor návštěvníka. "Rychle, nemám na tebe čas!"

"Zdvořilostí zrovna neoplýváte!" odvětil návštěvník klidně.

"Ty taky ne," opáčil redaktor a prohlížel si mladíka, stojícího před ním. Profesionálně si ho zhodnotil: nenápadný kluk menší postavy, očividně nezletilý, jinak nic moc.

"A co takhle zaklepat na dveře, než vstoupíš?" pokáral ho s převahou staršího. "To se přece dělá, tebe to rodiče nenaučili? Tak se mi zdá, že tě dost zanedbali!"

"Mé rodiče nechte laskavě na pokoji," odvětil příchozí a zamračil se. "Už pěkných pár let jsou po smrti. A klepání na dveře byste zaručeně neslyšel!"

"Ty že jsi klepal? Nekecej a vymysli si něco jiného! Je tu ticho jako v hrobě, mám v počítači speciální nízkošumové větráky, slyšel bych spadnout i špendlík!"

"Ticho jako v hrobě?" ušklíbl se mladík. "Už jste byl někdy v hrobě, že to tak víte?"

"Hele, mladej, nebuď drzej!" zamračil se redaktor. "Nedovoluj si na mě, husy jsme spolu nepásli! Vyklop, co si přeješ a vypadni!"

"Měl bych pro vás opravu několika vašich článků!" usmál se trochu příchozí.

Redaktor se nenápadně podíval na hodinky. Půlnoc na krku a tomu prckovi jistě není osmnáct, kdoví jestli mu je patnáct! Takoví cucáci snad ani nesmí touhle dobou chodit sami venku, napadlo ho.

"Hele, opravy článků nech laskavě na mně!" zamračil se.

"Nemohu za to, že tam máte chyby!" usmál se mladík. "Chtěl jsem vám pomoci!"

"Češtinu ovládám stejně dobře jako ty, ale spíš líp!" odsekl redaktor zhurta. "Při tom fofru vždycky nějaký překlep ulítne. Zvlášť když mě furt někdo vyrušuje!"

Poslední větu dodal už hodně nazlobeným tónem, aby dal najevo, že se s ním dlouho bavit nebude.

"Nejde mi o pitomé překlepy, ale o fakta!" nedal se mladík. "Píšete bludy, o kterých nemáte ani páru a měl byste být vděčný, když vám s tím někdo odborně poradí!"

"Neraď, není ti šedesát!" odsekl redaktor. "O jaká odborná fakta jde?"

"Chtěl byste vědět nějaké podrobnosti ze života duchů?" usmál se mladík.

Redaktor trochu zrudl.

"Na takové vtipy už nemám náladu vůbec!" vybuchl. "Podívej se, je půlnoc a ještě to nemám hotové. V tomhle čase přijít s takovou hovadinou... jak to, že ještě nespíš?"

"O mé spaní se nestarejte," mávl rukou mladík. "Zaručeně mám lepší postel než vy. Mám tam ticho jako v hrobě, ani ty větráky mi tam nešumí..."

"Tak mazej domů a ať už jsi pod peřinou!" navrhl mu redaktor.

"To jediné asi nepůjde," odvětil mu s úsměvem návštěvník. "Nemám žádnou peřinu, přikrývám se zásadně pískem."

"Cože?" zarazil se trochu redaktor. "Čím?"

"Slyšíte mě dobře," usmál se mladík. "Přikrývám se čistým tekutým pískem. To víte, v hrobě si přikrývky vybírat nemohu. Ovšemže vás poslechnu a vrátím se tam, ale nejdřív bych snad měl vyvrátit vaše bludy, abyste se pořád tak neztrapňoval."

"Kam že se vrátíš?" zalapal po vzduchu redaktor, neboť takové argumenty nečekal.

"Do hrobu, když jste to nakousl," odsekl mladík. "Jak říkám, ujde to tam. O takovém tichu se vám tady vážně ani nezdá."

"Poslyš, na srandičky nejsem zvědavý!" vzpamatoval se redaktor. "Koukej mazat do hajan a ať už chrníš! Pozdravuj doma tatínka a vyřiď mu, aby ti nasekal zadek. Že tě vůbec na noc pouští ven?"

"Ach jo!" vzdychl si mladík. "Přesvědčovací fázi rozhovoru se nevyhneme. Nevadí, nějak už to vydržím. A hned na úvod vám dám snadnou hádanku. Kde myslíte, že mám hrob? Když to uhodnete, máte u mě pět bodů."

Během těchto slov popošel trochu blíž. Redaktor najisto očekával, že jeho návštěvník obejde stůl kolegyně Janiny, stál mu totiž v cestě, ale mladík šel k jeho stále narůstajícímu zděšení pořád rovně. Ani okraj psacího stolu kolegyně ho nezastavil. Návštěvník náhle trčel horní polovinou těla z pracovní desky a posunoval se po ní dál. Pohyblivá socha, trochu víc než pouhá busta.

"A sakra!" zarazil se redaktor a raději si protřel oběma rukama oči.

Návštěvník nezmizel. Zastavil se, natáhl ruku před sebe a zabořil ji do obrazovky. Počítač kolegyně Janiny byl vypnutý, ale redaktora polil mráz, když uviděl ze zadní stěny Janina monitoru trčet lidskou ruku.

"Tak za prvé, mého tátu už konečně nechte na pokoji," vytáhl mladík ruku z monitoru a založil si obě ruce v bok. "Za druhé, uhodnout, kde mám hrob, není tak těžké, kdybyste si uvědomil, kde mě do této chvíle vidělo nejvíc lidí. Za třetí, vážně vám ještě nedošlo, že si z vás vůbec nedělám legraci?"

Až teď zblízka si redaktor uvědomil další záhadu. Kluk mluvil, ale nepohnul přitom rty, jeho obličej byl naprosto nehybný. Byl by zajímavý i jako břichomluvec, ale proti tomu, jak tady trčel ze stolu, to byla pouhá prkotina.

"Hele, kdo ty vlastně jsi?" vyhrkl redaktor zaraženě, tišším hlasem než prve.

"No to je dobrý!" povzdychl si mladík. "Píšete o mně málem ob den a nepoznáte mě! Aspoň je vidět, co jste za noviny! Netrkne vás ani, že za vámi přijdu hned po půlnoci? To je přece ta správná hodina, nebo ne?"

"Poslyš... Vážně chceš tvrdit, že jsi duch?" vyhrkl redaktor.

"Vážně," přikývl mladík. "Doufám, že mě nepovažujete za nějaký pitomý vtip. Nebo mě podezíráte, že vám tu promítám obrázky? Mimochodem, doporučte vašemu vědeckému poradci, aby se šel bodnout a dělat něco jiného. Jeho rádoby vědecké vysvětlení bylo vážně pro srandu králíkům. Páni, to zas byl trapas! Já že jsem přenosná holografická promítačka? Větší pitomost už jsem dlouho neslyšel! Mimochodem, tu promítačku bych tady chtěl vidět. Co je mi známo, zatím ji nikdo na Zemi nevynalezl. A dovézt ji z Okifeie nikoho nenapadlo, kdoví jestli vůbec víte, co je to Okifeia a kde byste ji mohli hledat?"

Přisunul se ještě blíž. Nevyčníval teď půlkou těla z desky stolu kolegyně Janiny, ale ze stolu přímo před redaktorem. Ten byl z toho na výsost vyvedený z míry, zvláště když návštěvník prošel i jeho zapnutým monitorem. Po obrazovce se přitom místo písmen článku rozlétly podivné obrazce, vzdáleně připomínající strukturu Saturnových prstenců. Redaktor před tím monstrem raději ucouvl, ale jeho návštěvník se naštěstí zastavil.

"Hele, kdy jsi vlastně... umřel?" odhodlal se redaktor k první vážně míněné otázce.

"To je další báje!" opáčil spokojeně mladík s převahou vědoucího. "Proč myslíte, že jsem mrtvý? Copak je to nutná podmínka? Cítím se živý a nejspíš taky jsem."

"Jak bys potom mohl spát ve svém hrobě?" ujelo redaktorovi.

"Vážně si myslíte, že to za živa nejde?" usmál se mladík.

"No, tvrdí se to!" nedal se redaktor. "Duchem se snad stává člověk, když zemře, ne?"

"Vyvracet vám to nebudu," pokrčil duch rameny. "Neřekl bych, že jsem zemřel. Když se štípnu do ruky, bolí mě to. Ačkoliv, nic nemohu vyloučit. Nebudu zapírat, jsou na tomto světě i jiní duchové a maličko se od nich odlišuji."

"Ducha taky něco bolí?" chytil se toho redaktor.

"Občas," připustil duch. "Měl jsem v tomhle stavu dokonce zlomenou ruku. Tu bolest vám nepřeju, zvlášť, když mi ji neměl kdo ošetřit. Naštěstí mi kost srostla rychle sama, ale to je trochu jiná historie."

"O co sis tu ruku zlomil?" vyzvídal redaktor.

"Ani to nechtějte vědět!" mávl rukou mladík. "Zlomil mi ji nějaký duch kopancem. Nečekaným, ale parádním. Ani nevím, proč mě napadl a už se to nikdy nedozvím."

"To je zajímavé! Duchové se taky perou?" ožil redaktor, zjevně ho to zaujalo.

"Asi ano," připustil duch. "Poslyšte, o tom se mi nechce mluvit. Sám to moc nechápu a čtenáře to určitě zajímat nebude."

"Jak můžeš vědět, co naše čtenáře zajímá?" namítl redaktor.

"Protože se mezi nimi pohybuju," vysvětloval duch. "Umím číst a také slyším, co si lidé povídají. Slyším i to, co říkají, když si myslí, že je nikdo nevidí."

"Snad lidi nešpehuješ?" zarazil se trochu redaktor.

"Špehovat?" urazil se duch. "Dovolte! Čemu říkáte špehovat? Myslíte, že se úmyslně skrývám a poslouchám, co si lidé povídají? Z toho vás snadno vyvedu! Za nikým se jen tak pro zábavu neplížím a hloupé tlachy mě nezajímají. Akorát nemůžu za to, že mě lidi nevidí. Někteří mluví nahlas a někdy nechtěně slyším i to, co mi nepatřilo. Není to ale můj úmysl, že mě nevidí. Naopak, teď se musím hodně snažit, abyste mě viděl! Dokážu zmizet úplně, umím se objevit jen napůl, jde mi i částečná průhlednost, ale když se o nic nesnažím, jsem průhledný jen napolo a aby mě někdo zpozoroval, musí být na to pološero nebo skoro tma. Nejčastěji mě přece lidi viděli v noci nebo uvnitř tunelů metra. Je to tak?"

"Viděli tě vystupovat i ze silnice!" připomněl mu redaktor. "Havaroval kvůli tobě autobus, jak se ti snažil vyhnout!"

"Za to nejspíš můžu, ale jen trochu," připustil duch. "Ztratil jsem pod zemí orientaci. Tam je totiž fakt tma jako v hrobě, nevidíte, kam jdete. Když jsem tenkrát vážně nevěděl, kde jsem, vzal jsem to šikmo nahoru. Čekal jsem, že se objevím v nějakém zapomenutém sklepě, je to pravděpodobnější, než že se objevím na ulici, ale stát se může ledacos, náhoda je blbec a stalo se! Navíc byl večer, ideální podmínky k pozorování. Máte pravdu, viděli mě. Dvě auta skrz mě projela v pohodě, nejspíš si mě řidiči nevšimli, až ten autobus... Při troše štěstí mě taky mohl přehlédnout, jako ti před ním. Ale co já vím, nic moc se přitom nikomu nestalo. Pár zohýbaných plechů, žádná krev... to snad ještě ujde."

"Jak to, že tě někdo vidí a jiný ne?" zajímalo redaktora.

"Když se budu snažit, aby mě nikdo neviděl, neuvidí mě nikdo," kývl duch. "Naopak se musím hodně snažit být viditelný, ale to už jsem říkal. Vám jde asi o to, když se o nic nesnažím. Taky mě to zajímalo, koukal jsem se párkrát do zrcadel, takže o tom něco vím. Na denním světle nejsem viditelný skoro vůbec. Úplně potmě taky ne, to dá rozum. Jedině za šera vypadám jako napůl průhledná postava. Zřejmě záleží i na polarizaci světla. Některé sklo mě může odfiltrovat, jiné ne."

"To je podivné," řekl redaktor. "Vykládáš mi to skoro vědecky..."

"Já to taky tak beru," přikývl duch. "Pro mě je to zajímavý vědecký experiment. Co by jiní za takovou příležitost dali! Jak se říká, někteří by i upsali duši čertu!"

"Co jsi mu upsal ty?" popíchl ho redaktor.

"Duši ne, spíš jsem přišel o tělo," usmál se duch. "Ale i to je relativní. Tělo mám jako dřív, jen trochu jinak interaguje s okolním prostředím."

Při těch slovech vystoupil z redaktorova stolu, prošel skrz nízký stoleček a labužnicky se posadil do pohodlného křesla pro návštěvy. Udrželo ho, ale čalounění se ani neprohnulo.

"Poslyš, jak to děláš?" zarazil se redaktor. "Stolem procházíš jako vzduchem, ale křeslo tě udrží? Proč?"

"Tenhle svět je pro mě vůbec trošku anizotropní," přikývl duch.

"Co to znamená?" dožadoval se vysvětlení redaktor.

"Hmota je pro mě průchozí nerovnoměrně," objasňoval mu to duch.

"Jak tomu mám rozumět?" nechápal ani teď redaktor.

"Ve směru shodném s gravitací klade větší odpor," pokračoval ochotně duch. "Jinak bych pod sebou nenašel žádnou oporu a padal bych až do středu zeměkoule. Když se ale na něco postavím, většinou mě to udrží. Gravitace na mě působí jen slabě, takže se pode mnou neprohne ani voda, akorát mi klouže pod nohama, skoro jako led. Je docela zajímavé chodit v noci po Vltavě. Pár vožralů ze mě mohlo dostat psotník, ale nikomu se tím nechlubili."

"Gravitace že působí slabě?" opakoval po něm redaktor. "To bych pak čekal, že se budeš pohybovat zpomaleně. Jako kosmonauti na měsíci, ne?"

"Gravitace je pro mě slabší, ale setrvačnost taky," vysvětloval mu duch. "Tím se to kompenzuje, pohybuju se docela přirozeně. Když se zviditelním, někteří si toho nevšimnou, dokud neudělám něco neobvyklého, třeba dokud neprojdu stěnou, nebo dokud nezapadnu do nějaké mříže. To je vlastně taky docela zajímavé. Voda mě udrží v pohodě, ale mříže na chodníku jsou pro mě jako past na mamuty. Párkrát se mi podařilo zapadnout, kde jsem to vůbec nečekal, ale už si začínám zvykat. Mříže na chodnících přeskakuji, jako to dělají psi. Ale ti to dělají proto, že jsou jim mříže nepříjemné na tlapky."

"Nenatlučeš si, když se někam propadneš?"

"Naštěstí mi žádné pády nevadí. Můžu skočit ze Žižkovské věže a nic se mi nestane."

"Zajímavé!" přikývl redaktor. "Už jsi to zkusil?"

"Víc než zajímavé!" opravil ho duch. "Z té věže jsem to zkusil. To byl ale držkopád! Kdybych neuměl lítat, rozmyslel bych si to, ale na druhou stranu, proč bych si nezkusil něco nezvyklého? Dopadl jsem dole na chodník. Schválně, tipněte si, jak to bylo dál? Kdybyste čekal, že se otřepu a budu pokračovat v chůzi, neuhodl byste. Zabořil jsem se skoro dvacet metrů pod zem! Byla tam v hloubce nějaká dutina, kolektor či co, zatřáslo to se mnou jako buldok ratlíkem. Byl to docela zajímavý pocit. Poprvé jsem trochu zazmatkoval a přibrzdil to, mimo jiné totiž umím lítat, ale podruhé jsem chtěl vědět, kam až se zabořím a dal jsem tomu volný průběh. Dosáhl jsem skoro čtyřicetimetrové hloubky."

"Jak je to možné?"

"Všechno taky ještě nevím," přiznal duch. "Něco si vysvětlit umím, něco jen hádám. Tohle je podle mě všechno díky anizotropii. Hmota mi klade větší odpor ve směru gravitace než jinými směry, ale ne tak velký, abych si při pádu na beton rozbil hubu. Když narazím do betonu, zabořím se jako do peřin. Jenže se pode mnou ani neprohne."

"Takže ti nemůže vůbec nic ublížit?"

"Mechanicky ne. Samozřejmě jen když uvažuji hmotu z vašeho světa. Duchové na mě působí jinak. Řekl bych, skoro normálně. Kdybych dopadl na jiného ducha, byla by to pro mě větší šlupka! Z větší výšky by to bylo o krk. Ale pro něho asi taky. Nejspíš bychom se chovali podle zákona o zachování hybností a zarazil bych ho pod zem."

"Opravdu zajímavé!" přiznal redaktor. "To bych nikdy neřekl. Poslyš, jak mi ale vysvětlíš, že na mě mluvíš? Zvuk je přece chvění vzduchu, ne?"

"Napadlo vás to správně," usmál se duch. "Jen jste si ještě nevšiml, že tady mluvíte jen vy. Já mlčím jako v hrobě. Máte totiž naprostou pravdu, zvuky vydávat neumím."

"Jak to, že tě tedy slyším?" vyskočil redaktor.

"Neslyšíte mě," zavrtěl hlavou duch. "To je telepatie. Vnímáte mě, ale zvuk to není. Pořádně se na mě podívejte! Copak otvírám pusu? A na břichomluvectví to taky nesvedete."

"No jo..." zarazil se redaktor. "Máš asi pravdu. Ale ty přece zvuky slyšíš, ne?"

"Slyším," přiznal duch. "Nějaké chvění hmoty vnímám, dokonce ušima jako vy. Pod zemí občas slyším roztodivné hluky. Někdy se tam ozývají šramoty, jindy pískání nebo zase skřípění. Skála zvuky přenáší na velkou dálku, možná až z hlubin zemské kůry, ale běžný hluk skrz ni prochází slabě a tekuté písky tlumí všechny zvuky účinně jako polštáře. Tři metry od tunelu metra je krásné ticho jako v hrobě."

"Zajímavé!" vrčel redaktor. "To by bylo na celý článek! Přiznám se bez mučení, neměl jsem o tom ani páru. Co bys ale nechtěl? Do dneška jsem žádného ducha nespatřil, co jsme otiskli, pocházelo od očitých svědků. A to je úžasně nespolehlivý zdroj! Když popisuje pět očitých svědků totéž, je z toho šest odlišných popisů."

"Takže vám jako šestý očitý svědek přináším sedmý odlišný pohled!" usmál se duch. "Přesto si myslím, že byste mi měl věřit víc než jiným. Určitě to znám nejlíp ze všech. Kdo jiný ještě prochází skrz zdi a skálu?"

"Budu to brát v úvahu," slíbil redaktor. "Ačkoliv... Co vím o tvé pravdomluvnosti?"

"Samozřejmě nic," přikývl s úsměvem duch. "Nevíte o mě nic a musí vám stačit, že chci sám a dobrovolně vypovídat. Na druhou stranu, vás by neštvalo, kdyby o vás psali tak obludné nesmysly? Nejen to pseudovědecké vysvětlení s promítačkou, ačkoliv to bylo taky úplně vedle."

"Co máš ještě na mysli?"

"Třeba, že to dělám jen ze škodolibosti!" zamračil se duch. "Škodolibost mi, prosím, nepřipisujte. To je nesmírně hloupá vlastnost. Škodolibý je obvykle ten, kdo nemá možnost jiným sám něco oplatit. Ať už právem nebo neprávem."

"Ty tedy nejsi škodolibý?" podíval se redaktor na ducha pátravě.

"Doufám, že ne," přikývl duch vážně. "Když mi někdo něco zlého vyvede, vyřídím si to s ním sám, ale nebudu mu po straně bezmocně přát všechno nejhorší."

"Ty sis už s někým něco vyřídil?" usmál se redaktor.

"Jo," přikývl vážně duch. "Například s tím duchem, co mi přerazil ruku. Zabil jsem ho jako psa. Nelituju ho, ale nemám z toho ani radost. Jeho škoda, že s ním nebyla řeč."

"Zabil jsi ducha?" nedůvěřoval mu redaktor. "Copak to jde?"

"Jde to," odvětil vážně duch. "Kdybyste ho opravdu toužil vidět, zavedu vás tam. Ale nemyslím, že by to bylo důležité. Navíc je v tunelu metra. Musel byste si vyjednat, aby vás tam pustili v noci, kdy nejezdí vlaky a v kolejích není proud. Jako duch projdu trafostanicí na vysoké napětí, ale z vás by tam zbyl jen spálený škvarek. Tuhle jsem čistě z vědeckých důvodů jen tak prošel atomovým reaktorem. To byl pohled! Ne na mě, ale na vědátory, když si nedokázali vysvětlit jeho nestabilní chování. Svedli to na poruchu řízení, ale zastavovat reaktor nemuseli a řídící obvody vyměňovali zbytečně. Reaktor je zajímavý jev. Jednak tam mám pocit přejedení, ale to je zřejmě vedlejší efekt. Za druhé mi každý běžící reaktor svítí na pět kilometrů. Je to impozantní pohled. Připadáte si, jako když kráčíte po skleněném mostě nad nehybnou šedou mlhou, nad vámi se klene zemský povrch, viděný odspodu jako nějaký baldachýn, nahoře svítí jako obrovská lucerna aktivní zóna reaktoru, z okolních domů vidíte jen jejich zubaté základy a sklepní dutiny..."

"Poslyš, ty básníku! Co myslíš, jak by na lidi působila fotografie zabitého ducha?"

"Jako podvod," odtušil bez váhání duch. "Kdyby vám to udělalo radost, klidně si mě vyfoťte. Až si to budete v klidu prohlížet, pochopíte, že je to naprosto nepoužitelné, podobá se to klasické dvojexpozici. To vám potvrdí každý fotograf."

"Jak se tak na tebe dívám, opravdu mi připadáš jako špatná dvojexpozice," souhlasil klidně redaktor. "A co fotografický blesk?"

"Zkuste to!" navrhl mu duch. "Ostré světlo mě skryje lépe než co jiného."

"Takže to ani nemusím zkoušet, co?" vzdychl si redaktor.

"Můžete, ale předem vám řeknu, jak to dopadne. Blbě. Na snímku s bleskem nebudu, leda bych se o to hodně snažil, ale pak zase nebudu průhledný. To vám nikdo nesežere."

"Budu ti to věřit i bez zkoušení," vzdychl si redaktor. "Asi to opravdu nemá smysl. Snad by něco vyšlo za pohybu na videokameře, ale to bys šel spíš do televize, že?"

"Videokamery nejsou dost citlivé," mávl rukou duch. "Leda by se to trochu upravilo, počítačem jdou hotová kouzla... ale víc než siluetu z toho stejnak nikdo nedostane."

"Už to někdo zkoušel?"

"Jo, jeden můj portrét mají už pár let," ušklíbl se duch. "Vědí kde jsem byl i co jsem tam dělal, ale je jim to houby platný."

"Kde to mají, smím-li to vědět? Já jen, že jsem ještě nic takového neviděl."

"Raději to ani nechtějte vědět!" mávl rukou duch. "Ty obrázky jsou přísně tajné, to nemůžete uveřejnit. Na mě nemůžou, ale na vás by mohli poslat umlčovací komando."

"To je to tak závažné?"

"Hlavní bunkry nejvyšších štábů tří největších světových velmocí? To je tak tajné, že by vás pouhé zveřejnění jejich polohy mohlo setsakra mrzet!"

Redaktor zůstal ohromený údivem.

"Člověče... vypadáš jako docela mladej, teda, ne že by bylo všední, jak vypadáš, ale jestli chceš trvat na tom, že ses dostal až tam..."

"Víte pane redaktore, nebude lepší, když se budeme držet při zemi, případně mírně pod ní?" usmál se duch dobromyslně. "Vám nepřišla poslední mírová iniciativa velmocí tak trochu divná? Proč tak znenadání vycouvaly ze svých pozic? Kdybyste to chtěl vědět, řeknu vám to. Ale taky vám poradím, držte jazyk za zuby, i kdyby vás pálili žhavým železem!"

"To je to tak vážný?" vyhrkl redaktor.

"Vážný? To je slabé slovo!" ušklíbl se duch. "Je to ještě horší. Dobře, řeknu vám to. Máte rozum a pochopíte, jestli si smíte pustit hubu na špacír. Mně to může být jedno, na mě je každé likvidační komando krátké, ale vy si to budete muset dobře rozvážit!"

"No dobře, povídej, snad si to nějak přeberu!"

"Víte, všechny války za posledních pár století se děly stejným způsobem," začal duch zeširoka. "Jen v nejstarších dobách jezdili králové do bitev v čele svých vojsk. Později tam posílali jen své vojevůdce a pokud to chtěli mít pod kontrolou, sledovali bitvy hezky zdálky. Ale řekl bych, že ze všech císařů a králů se k tomu snížil naposledy Napoleon. Pak už bitvy vedli jen generálové. Žádný potentát nenesl v posledních stoletích vlastní kůži na trh, drželi se pěkně v suchu, nejlépe daleko za vodou, zatímco vojáčkové za ně krváceli na frontách, na moři a v džunglích. Poslední války vedli jen z dálky a z bezpečné výšky. A pak se najednou objevily na stolech presidentů největších světových velmocí výzvy k mírové iniciativě. Požadovaly po nich tak neuvěřitelné ústupky, že by každou takovou výzvu jako vždy smetli se stolu, na druhé straně se nedalo přehlédnout, že byly zatěžkané atomovými hlavicemi, schopnými rozprášit je do stratosféry. Pravými, rozumíte? Atomové argumenty ještě nikdo předtím nepoužil. Nebo si myslíte že ano?"

"Já nevím," namítl redaktor. "Na jejich místě bych asi zalezl někam do krytu, ne?"

"Zalezli by, jistě, napadlo to všechny tři," přikývl duch. "To už jim vezli naproti ještě horší zprávy. V jejich nejtajnějších bunkrech našli skoro stejné atomové bombičky s dopisy, kde byla jediná věta: Nikde na světě se před námi neschováte! Řekněte, co měli ti chudáčci dělat, když najednou šlo o jejich vlastní kůži?"

"To by byl asi hodně silný tabák," rozvažoval to věcně redaktor.

"Jistě," přikývl duch. "Moji siluetu mají dodnes zarámovanou. Byl jsem tenkrát malý špunt, neviditelnost mě dost vyčerpávala, asi mi to trochu ujelo, ale tím víc to působilo. Dítě s atomovým kufříkem v bunkru hlavního štábu! Nikdo si to neuměl vysvětlit. To byla pravá příčina Nobelových cen míru! Hodně jsem se pak nasmál zasvěceným politologům, když se předháněli v rozborech a oslavách hluboké lidskosti těch tří potentátů."

"Takže ta Nobelova cena... by měla patřit spíš tobě...?"

"Ti presidentští gauneři ji dostali úplně zadarmo!" usmál se duch. "Jakápak lidskost? Couvli jako malí kluci, když si na ně někdo zhurta dupne! Ale klidně jim ji nechte, pro mě je důležité, že si žádná z velmocí od té doby netroufla začít válku. Mír za to stojí, ne?"

"Dobře, ale co teď děláš tady v Praze?"

"Uvádím na pravou míru mýty!" odvětil klidně. "Ne, teď jsem jen žertoval. Zakotvil jsem tady, až když se ze mě stal skutečný duch. Má to totiž i své nevýhody."

"Jaké nevýhody má takový duch?" zajímal se redaktor.

"Víc než bych dokázal spočítat na prstech," opáčil duch. "Například nemohu běhat venku, když svítí slunce."

"Sluneční světlo duchům škodí?" zajímal se redaktor.

"Ani ne," opáčil klidně duch. "Zkuste si ale na chvilku představit, že máte průhledná oční víčka. Vystoupíte ze stínu do pražícího slunce a nic nevidíte. I když usilovně chcete být neprůhledný a zvenku tak vypadáte. Mohu si zakrývat oči čím chci, všechno je aspoň trochu průhledné. Mohu jen jako sůva poslepu šátrat, než spadnu do kanálu nebo vlezu do nějakého temného průchodu, kde je trochu tma. Blbý, co?"

"Ano, ale když víte, že vlastně vládnete světu, i když jen nepřímo..."

"Ničemu nevládnu," usmál se duch. "To si nenamlouvejme. Podařilo se mi nanejvýš na správných místech vyvolat strach. Strach je někdy setsakra užitečný!"

"Strach na správných místech..." opakoval redaktor, jako by si to chtěl zapamatovat.

"Snad ale chápete, co by znamenalo, kdybyste to vykecal!" zarazil se duch. "Radím vám, nehrajte si s tím! Umlčovací komanda mívají obvykle nabito ostrými!"

"Chápu," přikývl redaktor. "Neboj se, budu mlčet. Nestojím o to, aby se ve světě zase válčilo jako předtím. Takhle je to lepší."

"No právě!" řekl duch. "Mám teď nevýhodu, jako duch nejsem tak pohyblivý."

"Jak to?" zpozorněl redaktor. "Můžeš přece procházet zdmi, dokonce skálou..."

"To sice mohu, ale už kdybych musel odcestovat do Moskvy, byl by to pro mě příliš dlouhý výlet. Jako duch nemohu tak snadno používat dopravní prostředky."

"Vlastně ano, když procházíš skrz tramvaj, metro i autobus, co?"

"Cestování není z principu vyloučené," zavrtěl duch hlavou. "Metrem občas jezdím, ačkoliv je to fuška jako pro kaskadéra. Problém je, že se v dopravních prostředcích opřu jen o podlahu a ta navíc pode mnou klouže jako klouzačka. To je na pohodlné cestování málo. Jedu si takhle v tramvaji, najednou zatáčka, lidé se chytají tyčí a madel, jen já vyletím ven jako čert v Ententýky."

"V čem?" nechápal redaktor.

"Vy tu dětskou říkanku neznáte?" divil se duch. "Ententýky, dva špalíky, čert vyletěl z elektriky..."

"Jo ták?" usmál se upřímně redaktor. "Tu znám, ale hned mi nedošla!"

"A to je tramvaj!" vzdychl si duch. "V letadle je to ještě horší. Když zvedne čumák do výšky, změní se podlaha v šikmou plochu, jedu po ní jako namydlený, až skončím pod betonem ranveje. Ani teleporty teď na mě nezabírají, nejsem pro ně dost hmotný."

"Jaké teleporty?" zarazil se opět redaktor.

"No jo... já zapomněl, že je neznáte," uvědomil si duch. "Jak bych vám to... teleporty jsou velice šikovný výmysl civilizace Okifeia v jednom sousedním světě. Nastoupíte si do kabinky, řeknete kam chcete, otevřou se dveře a jste tam. O tuhle možnost jsem, bohužel, v duchovitém stavu přišel. Ne že bych se už do toho vesmíru nedostal, pořád se dostanu kam chci, teleporty můj příkaz taky pochopí, ale odešlou jen prázdnou kabinku, zatímco já zůstanu na místě. Jak říkám, nejsem pro ně dost hmotný."

"Znamená to, že můžeš cestovat do cizích světů, ale Moskva, Peking i New York jsou pro tebe nedostupné?"

"Nedostupné? Tak zlé to přece jen není," zamyslel se trochu duch. "Kdyby to vážně bylo nutné, dostanu se tam. Mám ještě jednu výhodu, antigravitaci. Buď by mě udržela na palubě letadla, ačkoliv by to asi nebyl žádný med, nebo bych v nouzi doletěl i sám. Létat ale mohu jen v noci, ve dne mžourám jako sova. V nouzi nejvyšší mám ještě jiné možnosti, ale ty si schovávám na horší časy. Nechme to, nemá cenu se tím zabývat. Vraťme se k tomu, co zveřejnit můžete."

"Máš pravdu, je to sice zajímavé, ale souhlasím, zveřejnit to asi nepůjde," vrátil se redaktor do reality. "Zlomyslnost ti už připisovat nebudu. Jaké další mýty chceš vyvracet?"

"Ono to spolu souvisí," přistoupil na otázku duch. "Tvrdíte, že nemám co na práci, jen dělat neplechu. To přece není pravda. Co víte o tom, co dělám?"

"To mi opravdu není jasné," přikývl redaktor. "Co tedy děláš?"

"Starám se o spravedlnost," odpověděl vážně duch.

"O spravedlnost?" podíval se na něho udiveně redaktor. "Jak to myslíš?"

"Kdybyste si dal práci a vysledoval to po nemocnicích, asi byste zjistil, že v poslední době přibylo hodně infarktů," řekl vážně duch. "Zejména smrtelných. Kdybyste si dal ještě víc práce, zjistil byste, že všechny mají společné znaky. Postihují lidi mladé, kteří na infarkt žádný náběh neměli, zpravidla venku na ulici, a nedají se léčit. Pacienti umírají i kdyby se doktoři přetrhli. A kdybyste pronikl úplně ke kořenům, zjistil byste, že postižené nemusíte litovat. Postihuje to zásadně darebáky největšího kalibru. Násilníky, podvodníky, prodavače drog a podobnou sebranku. Každý z nich má na svědomí spoustu lidskýho neštěstí."

"Jak to ale víš ty?" zvážněl redaktor.

"Já ty infarkty vyvolávám," přiznal klidně duch. "Nemám jinou možnost ovlivňování lidí. Nemohu jim nafackovat ani podrazit jim nohu, nanejvýš odebrat životní energii nebo je přimrazit. To se projeví jako infarkt, zastaví se srdce a doktorům nezbývá než konstatovat smrt. Neslyšel jste ještě, že mi někteří lidé říkají Smrťák?"

V té chvíli se proměnil, až se redaktor zajíkl hrůzou.

V křesle nehybně seděla holá bílá kostra. Po chvíli pohnula rukou, přitom se obalila tělem a v křesle opět seděl poloprůhledný duch, jen jinak oblečený. Místo džínových kalhot a košile měl na sobě černou kombinézu, proti níž kontrastoval jeho bílý obličej. Vypadal teď mnohem nebezpečněji než předtím a redaktor se přistihl, jak mu hrůzou cvakají zuby.

"Uvědomte si, pane redaktore, já jako člověk jen vypadám," pokračoval duch klidně, jako by se nechumelilo. "Když hodně chci, mám i lidskou podobu, ale v tomhle světě není nic, co bych mohl sníst nebo vypít. Zvláštní je, že mám co dýchat, to jediné mě ještě s vámi lidmi spojuje. V duchovitém světě je vzduch i tam, kde v normálním není, třeba pod vodou nebo pod zemí. Nevím odkud se tam bere, je trochu zatuchlý, ale dýchat se dá. Ale jídlo tu nikde není. Co jsem tím, čím jsem, nejedl jsem, ani nepil a zkuste mi změřit tep, pohoříte! Podle vašich hledisek jsem tedy mrtvý! Podle mě ne, ale to je vedlejší. Jsem tady a jak se říká: Myslím, tedy jsem."

"Poslyš, ty infarkty by snad byly vraždy!" zbledl redaktor.

"Ve vašem lidském pojetí jim tak můžete říkat," přikývl klidně duch. "Já ale do lidské civilizace nepatřím, mám proto jiný kodex. Snažím se trestat jen ty kdo si to zaslouží. Skoro každému dám poslední výstrahu. Kdo s lumpárnami nepřestane, na toho brzy sáhne smrt."

"Smrt, nebo ty?" otřásl se redaktor.

"Já jsem přece smrt," řekl chlapec vážně a trochu i výstražně. "Neříkají mi pro nic za nic Smrťák! Když se darebákovi zjevím ve své horší podobě, je to velice účinné varování, nemyslete si! I otrlým darebákům přitom spadne dušička do kalhot."

"Dobře, ale vraždy snad..." pozastavil se nad tím redaktor. "Ty bys neměl dělat, ani když nejsi tak úplně člověk."

"Nedávno do mě jeden maniak vystřílel zásobník pistole," řekl klidně duch. "Spletl se trochu, vypadal jsem jako člověk a ne jako duch, takže mě považoval za člověka. Pochopil jsem to tak, že mě chtěl zabít. Proč? Náhodou to vím. Stal jsem se nedobrovolným svědkem vraždy. Předtím před mýma očima zastřelil člověka a chystal se zabíjet další. Pokusil jsem se ho zastavit a zviditelnil jsem se mu. Vysypal do mě šest kulek, být člověk, zabil by mě. Řekněte mi, co si mám počít s takovým grázlem? Kdybych mu dal čas vyměnit zásobník, nejspíš by tu první sérii vražd dokončil. Až by poznal, že mi neublíží, začal by střílet na lidi kolem. Mimochodem, byl dosud jediný, kdo nedostal výstrahu ani žádné jiné varování. Proč také? Může někdo pochybovat o jeho úmyslech? Já ne."

"Dobře, to by se snad dalo chápat jako sebeobrana... i když ne zcela nutná..."

"Ne zcela nutná!" zasmál se sarkasticky duch. "Jděte s tím k šípku, pane redaktore! Ode mě to nikdy nebude nutná sebeobrana, protože mě nemohl ohrozit. Když mě ale někdo úmyslně střelí pro nic za nic do hlavy, je to zkrátka vrahoun, to neukecáte! A navíc tam už jedna oběť ležela v krvi a další byly na řadě. Nesnažte se toho grázla obhajovat!"

"No dobře, to byl asi opravdu extrémní případ..." ustoupil bledý redaktor.

"A které nebyly?" pokrčil duch rameny. "Vezměte si chlápka, co se živil prodejem drog. Dopoledne je před školou nabízel zadarmo mladším školákům, odpoledne v průchodu kasíroval starší. Měl sortiment od kokainu po heroin. Dostal ode mě nejprve varování. Snad je dost odstrašující potkat v přítmí průchodu kostru, nemyslíte? Celý týden se hrůzou doma klepal jako ratlík! Vím to, párkrát jsem ho kontroloval, jenže mě neviděl. Myslíte, že si šel na pracák sehnat poctivější zaměstnání? Ale kdež! Když se celý týden nic nedělo, otřepal se a pak jsem ho potkal v průchodu podruhé, zase s heroinem. Ukázal jsem se mu, vyslechl si od něho ještě pěknou sbírku nadávek a přimrazil jsem ho. Doktoři pak konstatovali infarkt a exitus. Myslíte si, že jsem se mu věnoval málo? Já si to nemyslím."

"Vždyť ty drogy nikomu nevnucoval!" namítal redaktor. "Jen je prodával!"

"Nejprve to nabízel k vyzkoušení," řekl duch přísně. "Pak už měl žně. Nemyslíte si, že to byl také tak trochu vrah?"

"Vrah jistě ne!" namítl redaktor.

"V tom se zkrátka neshodneme, pane redaktore," opáčil duch. "Asi o tom víte svoje, ale já taky. Hodnotíme to zřejmě odlišně, to je všechno."

"Ale i kdyby, člověk nemůže brát spravedlnost do vlastních rukou!" protestoval ještě redaktor, i když nesměle. "Od toho máme policii a soudy, nemyslíš?"

"Ale pane redaktore!" řekl duch. "Kde byla policie celou tu dobu, co ten týpek před školou prodával tvrdé drogy?"

"Asi to nestačila podchytit," odhadoval to redaktor.

"Já to náhodou vím," pokračoval duch. "Policie je na tyhle chlápky krátká. Když se u školy náhodou objeví policajt, nemůže na ně dělat ani bu-bu-bu, vysmáli by se mu do očí. Žádný nemá u sebe víc než zboží pro vlastní potřebu a to není trestné. Policie je sleduje rok nebo dva, než objeví, odkud své špinavé zboží mají. Často se všechno prozradí a sledování začne od začátku. Mezitím se chlápek směje, rejžuje plnými hrstmi a nikoho nezajímá, kolik lidí za tu dobu uvede do zkázy. Tak se chytají dealeři v Čechách! Jen si poslechněte zprávy! Jak dlouho naši kliftóni podezřelé bedlivě sledují? Když grázly nechávají páchat darebáctví celé roky, jsou akorát pro srandu králíkům. Mám pro ně jedinou omluvu, že to jinde ve světě nedovedou o nic líp."

"Ano, ale trest smrti za pár gramů...? Není to trochu moc? Když dostali podobní lidé v Thajsku za pár kilogramů heroinu padesát let vězení, všichni je tady litovali!"

"Já ne!" nedal se duch. "Trest smrti za pár gramů je jediné, co ty darebáky donutí, aby toho nechali. Těch padesát let by bylo v pořádku, kdyby si je opravdu odseděl. Jenže ten náš českej hrdina si je neodsedí. A vsaďte se, že v tom bude pokračovat! Zpočátku jsem musel zabíjet každého, nebrali mě vážně. Teď už mě vážně berou a na jeden trest smrti mám až pět zastrašených, co to do nejdelší smrti nevezmou do ruky. Takové tvrdší varování může mít velice blahodárné účinky."

"Poslyš, vážně doufáš, že takhle vymýtíš drogy?"

"Úplně asi ne," přiznal duch. "Jeden si po mém varování najde poctivé zaměstnání, druhý si pořídí pistoli v blahé iluzi, že se mi postaví. Někteří jsou zkrátka nepoučitelní, jiní mi prostě nevěří. To je ale jejich problém. Koho nepřesvědčím, toho zlikviduju, aspoň mě jiní budou brát vážně. Nikomu nepomůže ministr spravedlnosti, ani amnestie od presidenta, jen vy, pane redaktore. Napište to do těch vašich médií. Čím dřív se to rozkřikne, tím spíš mě budou brát vážně všichni a tím líp pro ně, pro mě i pro ty nevinný lidi okolo!"

"Poslyš, tohle bys chtěl uveřejnit?" vrtěl hlavou redaktor.

"Jistě," přitakal duch. "Proto jsem přece tady."

"To nepůjde jen tak," zachmuřil se redaktor. "Kdybych to takhle napsal, budou mě považovat za spoluviníka. A jde o vraždy!"

"Nikdo vám nic nedokáže," namítl duch. "Můžete policii po pravdě tvrdit, že se mnou vůbec nesouhlasíte! Klidně jim prozraďte všechno! Jsem pro vás anonymní informátor, nic o mně nevíte. Pro vás nemám ani rodiče, ani jméno. Můžete to napsat i nevážnou formou, třeba jako alkoholickou halucinaci, vadit mi to nebude. Jen tam podle pravdy uveďte, že spousta náhlých úmrtí z poslední doby, zejména u mladších lidí, kteří by ještě neměli trpět na srdce, má na svědomí duch Smrťák, který tak bez milosti trestá darebáky, na které policie nestačí. Třeba se tomu lidé od srdce zasmějí, ale ti, kterých se to týká, začnou přinejmenším přemýšlet. Až pochopí, že to není halucinace ani jiná fantasmagorie, začnou si dávat pozor. Až potom narazí na mě, už mě nebudou brát na lehkou váhu. A kdo mě vezme vážně, ten nemůže v lumpárnách pokračovat. Darebáci nejsou kamikaze, každý má pud sebezáchovy."

"Anonymní zdroj není moc věrohodný!"

"To je jedno!" namítl duch. "Jde o to, že ti, komu půjde opravdu o krk, to prostě musí vzít vážně. Nejvíc jste tomu ublížili rádoby-vědeckým článkem o vtipálkovi s holografickou promítačkou. Všichni si ze mě pak týden dělali legrácky a já jsem je zabíjel. Čekáte, že mi to dělalo radost? Ba ne, nedělám to ze škodolibosti, sám bych rád, aby aspoň ti rozumnější s lumpárnami přestali."

"Aspoň že to myslíš tak!" vzdychl si redaktor. "Ale není to moc chvályhodné."

"I to tam klidně napište," poradil mu duch. "Jako člověk máte s drogovými dealery humánní soucítění. Neberu vám to a nevadí mi to. Proč ne? Ale já už člověk nejsem, pane redaktore! Mám na tento svět jiný pohled, pohled z hrobu. Je to drsné, ale jen to tak napište, ať to všichni vědí! Nejvíc tomu pomůžete čistou pravdou!"

"Poslyš, ty se nebojíš, že se někdo z těch zabitých změní také v takového ducha, jako jsi ty sám a že ti to přijde oplatit?" chytil se redaktor posledního argumentu.

"Podle toho, co vím o vlastní přeměně, se žádného mstitele nebojím," usmál se duch. "Nevím jak se tu ocitli jiní duchové, ale kdyby to mělo být jako já, neměl bych se čeho bát."

"Co vlastně víš o své přeměně?" zeptal se redaktor zvědavě.

"To vám radši neřeknu," usmál se duch. "Ještě by někoho napadlo zkoušet to. Není to naštěstí jednoduché a hlavně, není všechno zlato, co se třpytí. Stačí, když vám řeknu, že to souvisí s planetou Jupiterem? Nechápete to? Nic si z toho nedělejte. Řešení hádanky nejspíš napadne málo lidí a ti teď beztak nejsou na Zemi. Nechme to být, zapomeňte na to."

"Mluvíš v samých hádankách," postěžoval si redaktor.

"To je jen dobře," opáčil duch. "A teď mě omluvte. Bude hodina po půlnoci, musím se vrátit do hrobu. Ne že by na tom záleželo, ale je to tak stylovější, ne?"

Vstal s křesla, které se přitom ani nepohnulo. Pak zamířil přímo k oknu, ale ne proto, aby je otvíral. Vstoupil do zdi mezi dvěma okny a zmizel.

Redaktor se vrhl k oknu.

Ke svému zděšení spatřil, jak průhledná postava zvolna nabírá výšku. Místo aby duch spadl z výšky prvního poschodí, vznášel se výš, až se přenesl přes střechu protějšího domu. Bylo to neuvěřitelné, neskutečné, ale s létáním měl zřejmě také pravdu.

Redaktor se otřásl a vrátil se ke svému psacímu stolu. Na obrazovce počítače měl článek, nad kterým před půlnocí pracoval. Teď se mu zdál úplně malicherný proti tomu, co zažil během pouhé hodiny. A před očima se mu čistě z profesionální deformace odvíjely obrovské titulky na čelní stránce novin...

Duch vraždí drogové dealery...

Smrťák lituje oběti, ale bude je zabíjet dál...

Zpověď nehmotného vraha...

Je to vůbec možné?

Jeho oči spočinuly na křesle, kde jeho podivný noční host většinu návštěvy seděl. To křeslo se pod ním neprohnulo ani o vlásek.

Došel ke křeslu a bezmyšlenkovitě položil ruku na sedací polštář.

Ruka se mu, jak jinak, do polštáře trochu zabořila. Uvědomil si podivný pocit, jako kdyby tam byl ještě znát otisk tepla. Nic víc, ale pocit to byl velice zřetelný.

Ten polštář byl ale ještě včera drsnější. Teď se zdál jemnější, jako... sametový.

Ucukl rukou.

To křeslo...

Bylo na něm cosi znát. Nebyla to ale stopa po člověku, tedy promáčknutý polštář.

Tahle stopa byla jiná. Zelená. Jemná sametová zeleň na sedačce i na opěradle.

Dal si ruku před obličej a i v přítmí místnosti pochopil, že ta zeleň na jeho ruce...

Na sedačce zůstala druhá stopa. Stopa lidské ruky.

A redaktor to pochopil.

Ta zeleň byla nejméně centimetrová plíseň, vyrostlá za tu krátkou chvilku.

Ba ne, nezdálo se mu to...

* * *

Parlament

Článek v bulvárním deníku, s titulkem Noc a plíseň, jediná stopa ducha, podávající téměř vědecké vysvětlení a jakousi zpověď Jupiterského ducha, vzbudil podle komentátorů a mnoha expertů nezaslouženou pozornost. Shodly se na tom zejména konkurenční deníky, kde se ale jednalo o bledou závist. Tajemství probírali lidé na pracovištích, diskusní kluby na internetu i náhodně v tramvajích. Po pravdě řečeno, lidé si z toho spíš utahovali. Stačilo zažertovat, zda s nimi necestuje duch.

Rádoby-vědecká diskuse ale připoutala pozornost veřejnosti k českému zdravotnictví, kde už to tak zábavně nevypadalo. Ukázalo se, že se v poslední době skutečně zvýšily počty úmrtí na náhlé srdeční příhody, jak stálo v duchařském vysvětlení. Oslovení zdravotníci ale jednotně tvrdili, že je to nesmysl, ačkoliv podat věrohodné vysvětlení toho jevu nedokázali. Připomínky na stále se zvyšující výskyt srdečních civilizačních chorob nepůsobily lépe, zejména když se ukázalo, že se všechny případy podezřele omezují na oblast vnitřní Prahy, tedy tam, kde se měl údajný duch pohybovat.

Další serióznější informace přišly z úplně jiné strany. Podle zveřejněných policejních statistik poklesla poslední dobou hlavně v centru Prahy kriminalita. Na Václavském náměstí prořídly postávající postavy, nabízející sex i heroin. Magistrát si dovolil stáhnout z tramvají varování před kapesními zloději. Střediska pro pomoc drogově závislým byla až neobvykle prázdná, ačkoliv jejich pracovníci křižovali ulicemi v zoufalém hledání zákazníků. Kdo si to spojil dohromady, tomu se opět nabízelo duchařské vysvětlení jako přijatelné.

Když jeden z pracovníků jaderného výzkumu potvrdil podivné chování výzkumného jaderného reaktoru v období popisovaném ve zmíněném článku, znamenalo to pro mnohé jen další potvrzení, zatímco odpůrci prohlásili nešťastného vědeckého pracovníka za drzého podvodníka, který se chce na tomto případu jen lacino svézt.

Vášně naštěstí brzy utichly a zájem médií se přesunul jinam. V Parlamentu se objevila další tradiční aféra s odposlechy významných opozičních poslanců. Jejich poslanecký klub interpeloval ministra vnitra, který se omezil na slib, že dá celou záležitost nestranně vyšetřit. To ale poslancům nestačilo, začali na premiérovi požadovat odvolání ministra i policejního presidenta. Toho nakonec pozvali do Parlamentu, aby tam přednesl své stanovisko.

Jeho stanovisko bylo jednoduché. Žádná policejní složka se odposlechem nezabývala, policisté žádné odposlouchávací zařízení neobjevili. Tvrzení opozičních poslanců, že museli být odposloucháváni, se zakládalo na jejich dojmu. Zapřísahali se a byli ochotní opakovat to i na detektoru lži. Podle nich nemohl dokumenty zveřejněné v jednom bulvárním deníku za žádných okolností vynést nikdo z nich, takže je jasné, že muselo jít o odposlech.

Na to policejní president bodře odvětil: "V Čechách se vždycky všechno rozkecalo i bez odposlechů." Bylo ale zřejmé, že mu ujely nervy a další opoziční poslanec se do něho opět nevybíravě pustil.

V té chvíli nastal na galerii pro diváky podivný šum. Jakýsi mladík bledého obličeje, oblečený v černé kombinéze, se vyhoupl na okraj balkónu, jako by se chystal seskočit mezi poslance. Parlamentní stráž se k němu vrhla, aby mu v tom zabránila, ale marně. Mladík si zvolil prázdné místo před poslaneckými lavicemi, odrazil se a skočil, strážce jen bezmocně hrábl do prázdna.

Každého, kdo ho sledoval, hned napadlo, že to musí být bývalý výsadkář. Kdo jiný by se k tak odvážnému skoku odhodlal? Jen některým došlo, že je na výsadkáře nějak mladý. Kdoví, jestli byl vůbec na vojně! Ti nejbližší, kteří měli možnost spatřit podrobnosti, ale vytřeštěně zírali na jeho nohy.

Výsadkář se do poctivé parketové podlahy zabořil po kolena! Neztrácel ale čas, rychle z podlahy vystoupil a rázně zamířil k předsednickému stolku.

Naleštěná podlaha za ním, světe div se, neměla ani škrábnutí...

"Pane předsedo, páni poslanci!" oslovil předsedu sněmovny. "Dovolte mi ukončit to zbytečné dohadování o odposlechu. Přestaňte trápit policejního presidenta, opravdu nic neví a jeho podřízení v tom výjimečně prsty nemají."

"Kdo jste, pane? A jak to můžete vědět?" vzpamatoval se předseda sněmovny.

"Vysvětlím vám ten případ velice stručně," nedal se zastavit mladík. "Zmíněné tajné informace jsem předal tisku já."

"To je ale skandál!" vyjekl předseda Parlamentu. "Proboha, jak se k tomu můžete tak klidně přihlásit? Vždyť je to trestný čin!"

"Považoval jsem je za důležité," nedal se vyrušit neznámý. "Skandál to skutečně je, ale ne kvůli zveřejnění! Vždyť svědčí o špinavém komplotu přímo v Poslanecké sněmovně! Opravdu vás nenapadlo zabývat se jejich obsahem, místo naprosto zbytečného vyšetřování, jak se mohly dostat na veřejnost?"

"Nahlas!" ozvalo se v té chvíli ze zadních lavic.

"Nic není slyšet!" podpořil ho jiný hlas.

"Moment!" otočil se mladík k poslaneckým lavicím a zvedl výmluvně ruku, aby si zjednal ticho. "Pane předsedo, okamžik strpení. Připojím se k některému mikrofonu, jinak mě ti vzadu nebudou slyšet."

"Pane... vy tu přece nemáte co dělat!" vzpamatoval se předseda. "Stráž! Vyveďte už konečně toho... toho vetřelce! A zatkněte ho pro podezření z nezákonného odposlechu!"

"To bude těžké, pane předsedo," ušklíbl se neznámý. Nespěchal, z brašničky u opasku klidně vylovil krabičku velikou jako na mýdlo, přiblížil ji k mikrofonům a cosi s nimi kutil.

"Aby mě někdo vyvedl, musel by mě nejprve uchopit. A to jaksi není možné. Nikdo mě nemůže uchopit, tedy ani zatknout a už vůbec ne vyvést."

Tři urostlí chlapi v uniformách ale v té chvíli pohotově klusali uličkou mezi lavicemi směrem k neznámému.

"Stůjte, hlupáci!" obrátil se k nim náhle neznámý. "Chcete snad zápasit se smrtí?"

Dva strážní vzadu v té chvíli narazili do prvního. Ten se křečovitě zachytil nejbližších lavic a prudce zabrzdil. Měl proč. Za mikrofony zpříma stála lidská kostra, hrozila strážným kostěnou rukou a výstražně cvakala čelistmi.

Poslanecká sněmovna vyskočila na nohy jako jeden muž. Jen dva poslanci vzadu ke své škodě nesledovali dění u předsednického stolku a setrvali ve vzájemné debatě. Příšerná podívaná ale netrvala ani vteřinu. Kostra se opět změnila zpátky v neznámého mladíka.

"Nemám tu co dělat, ale jako jediný znám pravdu," pokračoval klidně, bez vzrušení. "Jde vám o pravdu, nebo o vaše pitomá pravidla?"

"Proboha! U všech čertů, kdo jste?" vybuchl předseda sněmovny. Ani si nepovšiml, že jedním dechem vzývá Boha i tu opačnou stranu.

"Můžete mi říkat jako ostatní Smrťák, pane předsedo," odvětil zřetelně mladík. "Před okamžikem jste mě viděli dost jasně. Věřte, dá mi to hodně námahy, abych měl přijatelný vzhled. To ale není podstatné. Pusťte mě konečně k těm mikrofonům a nezkoušejte na mě sahat, nebo na vás sáhnu také! A můžete mi věřit, nebývá to nic příjemného!"

Předseda odcouval od mikrofonů tak rychle, až zakopl o židli a posadil se na ni.

Mladík nevzrušeně stál za mikrofony a monotónně opakoval: "Jedna, jedna, jedna...", dokud se jeho zesílený hlas náhle nerozlehl velkou sněmovní místností.

"Můžete snad mluvit rovnou do mikrofonů!" zkoušel mu jedovatě napovědět poslanec v první řadě.

"Tady to bude dobrý!" pochválil si chlapec. "Už mě slyšíte? Výborně! Aby vám bylo jasné, mikrofony můj hlas nezachytí, nevydávám totiž zvuky. Proto si pomáhám tou malou pomůckou, abyste mě slyšeli."

Ačkoliv do své krabičky mluvil klidně, jeho hlas teď hřměl Sněmovnou naplno.

"Kdo vlastně jste, člověče?" vykřikl na něho jeden z poslanců.

"Mýlíte se pane poslanče!" odvětil klidně mladík. "Už v oslovení! Nejsem člověk. Sice se ještě pamatuji na dobu, kdy jsem člověkem byl, ale to už je dávno pryč. Nazývat mě člověk je v této chvíli poněkud zpozdilé, to musí každý pochopit na první pohled. Někteří mi říkají Smrťák, zkráceně Smrt, jiní Jupiterský duch."

"Proč zrovna Jupiterský?" ozvalo se ze sálu.

"Protože s Jupiterem souvisí má přeměna," odtušil mladík. "Poslyšte, staré záležitosti tu probírat nebudeme. Nedávno jsem dával novinám interview, podrobností je tam dost a je to i slušně napsané, sežeňte si je. Někteří vědátoři sice tvrdili, že je to nesmysl, ale tím se jen ztrapnili. Vědec nesmí tvrdit, že neexistuje něco, co on nemůže vysvětlit, natož dokázat. Smí skromně přiznat, že mě nedokáže pochopit. To je jediný správný vědecký přístup, když neví ani to co já. Ale kvůli tomu jsem nepřišel. Nejde mi o vědu, ale o vaše dokumenty."

"Znamená to, že jste to odposlouchával sám?"

"Dá se to tak říci," přikývl spokojeně mladík. "Ale nebylo to úmyslné. Pány poslance jsem zaslechl venku na ulici. Nemohu za to, že mě neviděli, to je ve dne normální. Aby mě bylo vidět, musím vydávat energii a to bezdůvodně nedělám. Jejich intriky mě ale zaujaly. Spousta lidí si domlouvá různé špinavosti, ale u poslanců to působí hůř. Zkrátka jsem se jim věnoval více než jiným, následoval jsem je a seznámil se s jejich špinavými plány podrobně. Pak jsem je předal dennímu tisku."

"To ale bylo protizákonné!" vykřikl jeden bledý poslanec, asi z těch potrefených.

"Víte," usmál se mladík, "Dalo by se říci, že se o tom bavili na veřejné ulici, takže se nesmí divit, když je někdo zaslechl. Ale kromě toho, pro mě nejsou vaše zákony závazné. Lidské zákony platí pro živé, mrtvých se netýkají a záhrobní zákony jsem neporušil. Co proti tomu chcete namítat? Zveřejnění té špíny jsem považoval za správné a příště to udělám zase. Vaši obvyklou praxi zabývat se nepodstatnými detaily, jako kdo a proč to uveřejnil, aniž byste šli na kořen věci a hledali, kde je pravda, považuji za nemravnou. Věnujte raději pozornost tomu darebáctví! To je to důležité, tím se zabývejte!"

"Sněmovna nemůže přijmout protizákonně získané důkazy," vzpamatoval se zatím předseda Sněmovny.

"Ale, ale!" podíval se na něho pobaveně mladík. "To snad nemyslíte vážně! Opakuji znovu, z mé podstaty to protizákonné nebylo. Může neživý porušit zákony živých? Zákony, které platí pro mě, jsou jiného druhu, ty porušovat ani nemohu."

"A mrtvý se mezi živé míchat může?" opáčil kdosi z opozice.

"Může, páni poslanci, může," usmál se mladík. "Nezakazují to ani vaše zákony, ani moje. Kdo si myslí, že tomu tak není, ať mi ukáže zákon, který by něco zakazoval mrtvým!"

"Můžeme takový zákon přijmout!" nadhodil jiný z poslanců.

"Přijmout můžete cokoliv," souhlasil mladík. "Některé vaše zákony jsou už teď pěkně uhozené! Ale protože zastupujete živé, budou platit jenom pro ně. Nemůžete přijmout ani zákon, který by platil v sousedním státě, dokud ho vaši sousedé sami neuznají."

"Tady jste na území České republiky, měl byste uznávat zdejší zákony!" napomenul ho poslanec z předsednictva.

"Není tomu tak, pánové!" opáčil mladík pobaveně. "Území České republiky má tři dimenze a nad nimi svrchovanost máte. Asi jste nepochopili, že se pohybuji v dimenzích, nad kterými ji nemáte. Nemusím tedy uznávat ani vaše zákony. Odjakživa přece platí jen zákony vynutitelné. Zkuste mi něco nařídit a vymáhat to!"

"Když k nám nepatříte, nemáte zase co mluvit do našich věcí!"

"Jak to? Nikdo mi to nezakázal a kromě toho se domnívám, že jednám správně. Ale dovolte mi říci, co si myslím o vás! Místo abyste odsoudili darebáctví, které jsem naštěstí zveřejněním překazil, zabýváte se hledáním toho, kdo ten skandál prozradil. Dobrá, ušetřím vám práci. Byl jsem to já. Ale jak to, že nikoho nenapadlo zabývat se samotnou podstatou skandálu, tím darebáctvím prvního řádu! Vám to připadá morální?"

"Porušování soukromí poslanců má větší váhu!" odmítl to předseda sněmovny.

"To myslíte vážně?" zamračil se mladík. "Vaše soukromí že má přednost?"

"Soukromí každého člověka je stejně důležité!" odvětil předseda.

"Zlobte se na mě nebo ne, ale já si myslím, že pro vás má být na prvním místě zájem vašich občanů," vrtěl hlavou duch. "Tedy těch živých, já si své zájmy ohlídám sám a vás do toho nenechám mluvit. Jste tady proto, abyste zastupovali lidi a sloužili jim. Třeba i za tu cenu, že vaše vlastní soukromí půjde stranou."

"Soukromí každého občana, tedy i poslanců, je zaručeno naší ústavou," trval na svém předseda sněmovny.

"Dobrá, ale to platí jen pro vás," zamračil se chlapec. "Já musím uznávat zákony jiné. Budu se jimi řídit i nadále, nařizovat mi nic nemůžete."

"To je nepřípustné!" ozvalo se z lavic.

"Nepřípustné jsou vaše pletky a špinavé čachry!" zahřměl chlapec. "Víte aspoň, proč mi někteří lidé říkají Smrt? Má to souvislost a řekl bych, že přímou. Přejdu raději k věci. Jak vás tak pozoruji, někteří z vás se dali do služeb zla. Máte smůlu, poznám vás. Teď zřejmě větší část neví o čem mluvím, ale to nevadí, ti v cizích službách to vědí dobře. Vyzývám je proto: dámo a pánové, vzdejte se do konce tohoto měsíce svých mandátů! Tady nemáte co pohledávat, protože lidem nesloužíte. Přidám k tomu dovětek: každý, koho jsem poslední dobou varoval, dobře ví, že varování dávám jen jedno jediné. A to jste právě dostali. Kdo z těch, o kom právě mluvím, bude v této sněmovně sedět začátkem příštího měsíce, potká mě v mé horší podobě. Snad si i vy včas domyslíte, co to znamená."

"To je přece vyhrožování nejhrubšího kalibru!" vyskočil předseda sněmovny.

"Ano, pane předsedo," přikývl vážně chlapec. "Je to vyhrožování nejhrubšího kalibru. Mám k tomu ale dobré důvody. Vás se osobně netýká, ale budete muset tento měsíc převzít mandáty těch, kdo se jich vzdají, a zajistit za ně náhradníky. Pokud to někdo z nich neudělá, jakože i s tím počítám, vypravíte zřejmě příští měsíc některým kolegům státní pohřeb."

"To je přece jasně prohlášený úmysl vraždit!" protestoval jeden z poslanců.

"Vy, pane poslanče, raději urychleně konzultujte svého poradce," obrátil se na něho mladík. "Však vy dobře víte koho! Možná vám dovolí vzdát se mandátu, když mu řeknete, kdo proti vám stojí. Jste sice jen malá, šedivá myš, ale dal jste se na to dobrovolně a litovat vás nebudu. Opakuji to zejména pro vás: říkají mi Smrťák a mají proč!"

"Vy mě snad vážně chcete zabít?" poslanci rozčilením až přeskočil hlas.

"Neudělám to s nadšením!" zavrtěl hlavou mladík a lhostejně dodal: "Ale udělám to, když neodejdete. Dal jsem vám teď poslední možnost ustoupit se ctí! Ale nepočítejte s tím, že vás budu litovat, až vás tu příště potkám."

Stráž se mezitím vzpamatovala. Uličkami přiběhli další strážní a na mladíka náhle mířilo hned několik služebních pistolí.

"Jménem zákona!" vykřikl nejbližší strážný, v jedné ruce pistoli, v druhé pouta.

"Vaše zákony pro mě neplatí!" odvětil klidně mladík. "Pamatujte! Říkají mi Smrt! Co chcete proti mně dělat?"

Odtáhl svou krabičku od mikrofonu, udělal čelem vzad a zmizel, jako kdyby se vsákl přímo do dřevěné předsednické lavice.

Parlamentní stráž zůstala stejně tumpachová, jako všichni poslanci.

"Kde je?" vykřikl bezradně strážce s pouty.

"Tady..." koktal poslanec, sedící nejblíž u okna. "Tady... prošel zdí! Je už venku!"

"To přece není možný!" vybuchl předseda Parlamentu.

"Není," přikývl místopředseda. "Ale vypadá to záhadně. Ani bych se nedivil, kdyby to pár slabších povah nevydrželo a seklo s mandátem!"

"Snad tomu nevěříte?" vybuchl předseda.

"Vy jediný tomu můžete nevěřit!" opáčil klidně místopředseda.

"Jak tomu mám rozumět?" zarazil se trochu předseda. "Vy to snad chápete?"

"Přece vám jasně řekl, že se vás to netýká!" dostal odpověď. "Ostatní takovou jistotu nemají... Ačkoliv taky říkal, že ti, koho se to týká, to dobře vědí. Mělo by to znamenat, kdo nic nechápe, nemá se čeho bát? Pro mě by to bylo dobré, taky to nechápu, jen si to zkouším logicky ujasnit. Ale co vy, pane kolego? Komu to vlastně sloužíte?"

Obrátil se s úsměvem na poslance, kterému Smrťák doporučoval vzdát se mandátu. Oslovený byl bledý jako stěna, ale nenechal se vyprovokovat.

"Nikomu!" odsekl. "Jako disciplinovaný člen sloužím jenom své straně!"

"Že by zrovna vaše strana měla být tím zlem?" uvažoval dál místopředseda. "Vždyť nejste komunista! Co to má být za zlo?"

"Naše strana je stará a ryze česká!" lamentoval potrefený. "Cizím nesloužíme!"

"Vy to ale podle toho mladíka musíte vědět!" nedal se odbýt místopředseda.

"Nic nevím!" začal hystericky ječet poslanec. "Je to teroristické spiknutí! Žádám na tomto místě ministra vnitra o policejní ochranu!"

"Klid, pane kolego, dostanete ji!" usmál se kysele ministr. "To je skutečně závažný důvod! Tak otevřené vydírání nejvyšších míst nepamatuji ani z odborné literatury!"

"Jen jestli bude ta policejní ochrana něco platná!" vzdychl si místopředseda. "Vždyť ten chlap odešel skrz zeď! Jestli se stejnou cestou vrátí, těžko ho někdo zastaví."

"Navrhuji hlasovat o přerušení jednání!" přihlásil se potrefený poslanec. "Za těchto podmínek, pod otevřenou hrozbou teroru, je další jednání nemožné!"

"Mimořádně s vámi souhlasím!" uznal předseda. "Musíme nejprve zajistit bezpečnost Parlamentu. Žádám vážené poslance a poslankyně, aby se okamžitě vrátili do svých lavic k mimořádnému bodu jednání...!"

* * *

Obchůzka

"Tohle jsi vážně přehnal!" mračil se redaktor na ducha, stojícího před ním. "Nemůžeš přece vyhlásit válku našemu Parlamentu!"

"Nech mě být, vím co dělám!" opáčil umíněně duch. "Parlamentu jsem žádnou válku nevyhlásil. Jen ho chci očistit od darebáků, co tam nemají co dělat."

Venku byla ještě tma, redaktor seděl v křesle, duch stál před ním. Po zkušenostech s plísní si do žádných čalouněných sedaček nesedal a pokud ano, vybíral si židle se sedátky z plastiku, aby kamarádu redaktorovi nedělal potíže.

"To není jen tak!" namítal redaktor. "Nemůžeš přece popřít, že byli všichni do svých funkcí řádně zvoleni! Chceš nám nabourat samotný demokratický systém?"

"Gangsteři, do funkcí řádně zvolení," připustil chlapec. "Místo aby zastupovali zájmy voličů, dali se do služeb cizí mocnosti. Vždyť tím porušili zákony ještě víc než já."

"Jaké cizí mocnosti?" nechápal redaktor.

"Dali se do služeb ďáblů!" odvětil chlapec. "O věrnosti ďáblům se přece poslanecký slib ani slovem nezmiňuje. Ani v naší ústavě není o ďáblech zmínka!"

"Počkej!" zarazil ho redaktor. "To je na mě příliš! To už ti nespolknu. Ďáblové patří do pohádek, ještě tak do náboženství, ale ne do skutečnosti!"

"Duchové taky," opáčil vzdorovitě mladík. "Jeden přitom stojí před tebou. Možná patřím do pohádek, ale skutečnost může být horší než si myslíš! Ďáblové jsou reálnější než já. Na mě si sáhnout nemůžeš, na ďábly ano! Jen bych ti to neradil, vyhni se jim."

"Kdo jsou tedy podle tebe ti ďáblové?" ustoupil trochu redaktor.

"Bytosti ze sousedního vesmíru, Gehenny," začal ochotně chlapec. "Podobají se nám lidem. Tedy, pokud mě ještě uznáš za člověka, už se také liším. Ačkoliv tak vypadají a žijí mezi lidmi, lidé to nejsou. Na žádném nepoznáš, že je jim přes tisíc let a mají proti lidem nějaké orgány navíc. Mají vlastnosti, které obyčejný člověk nemá, bohužel je používají ke zlému účelu. Dávají třeba lidem psychické údery a ovládají je, až jsou z nich pouhé loutky. Vypadá to jako hypnóza, jen je to o hodně horší. Ďáblové se nám snaží vládnout a obávám se, že úspěšně."

"Poslyš, kolik ďáblů už jsi viděl na vlastní oči? A kolik jich je na Zemi?" nedůvěřivě se ho ptal redaktor.

"Viděl jsem jen jednoho," přiznal chlapec. "Navíc to nebylo tady na Zemi. Nevím ani, kolik jich tu je. Ale kamaráda Oldu se pokoušeli zabít a ten viděl už dva. Přesněji, věděl to o nich s naprostou jistotou. Jinak je totiž můžeš vidět a nevšimnout si jich."

"Když je nerozeznáš, jak tedy můžeš tvrdit, že jsou i v našem parlamentu?"

"Já je rozeznám," zvedl vítězně prst. "Poznám nejen ďábly, ale i jejich pomocníky. Mám na ně takovou pomůcku... naštěstí funguje i v mém... řekněme duchovitém světě."

"To je opravdu zajímavé," odvětil redaktor. "Říkáš, ďáblové nám chtějí vládnout... mám chuť tomu věřit, skoro to tak někdy vypadá."

"To není otázka víry," vrtěl hlavou chlapec. "Ber to jako fakt. Právě ďáblové nedávno donutili Učedníky opustit Zemi a odstěhovat se jinam, kam za nimi nemohou, místo aby lidi léčili na Zemi. Nemocní teď musí za léčením dojíždět."

"Počkej, nevím, o čem mluvíš. Jací učedníci?" nechápal redaktor.

"Neslyšel jsi o takové zvláštní cestovní kanceláři...? Jmenuje se Cesty za zdravím, má dvě pobočky, v Praze a v Pardubicích... Lidé tam skutečně cestují za zdravím. Odletí mimo Zem a tam je vyléčí ze všech možných nemocí!"

"O té cestovce vím!" zpozorněl redaktor. "Poslyš, jak to, že ji znáš? Léčili tě snad?"

"Ne," usmál se duch. "Ale patřil jsem k nim a léčil jsem s nimi."

"Co tedy děláš tady?" vyzvídal redaktor.

"Odešel jsem od nich," řekl duch vyhýbavě.

"Ale proč?" dorážel na něho redaktor.

"To prostě nemůžeš pochopit!" odsekl duch a zatvářil se tak nepřístupně, že redaktor raději další otázky spolkl.

Vlastně, uvažoval duch, není těžké pochopit, proč odešel od Učedníků. Naopak, bylo by to příliš jednoduché. Může ale někdo pochopit, že se mu zřítil Andělský svět přímo před očima? Mohl by někomu vykládat, co ho vyštvalo? Pochopil by to každý, ale právě proto to nemohl nikomu říci. Už proto, že svět ostatních lidí ještě stojí!

"Škoda!" řekl redaktor po chvilce. "Jako lékař bys byl jistě platnější. Tam nebo tady."

"Sám léčit nemohu," povzdychl si duch. "Na léčení musí být nejméně dva. Jeden je na léčení málo. Mohl bych ještě tak spravovat dětem rozbitá kolena, nic víc."

"A co kdyby ses vrátil k ostatním?" navrhl mu redaktor.

"Těžko," vzdychl si duch. "Tam... tam se teď vrátit nemohu... a odsud nás ďáblové nedávno vyštvali."

"A jsi si tak jistý, že to bylo dílo ďáblů?" pokoušel se ho zviklat redaktor.

"Hele, Kryštofe, už jsem ti někdy lhal?" zamračil se duch. "Vím, věřit se tomu dá jen těžko, ale právě proto si nemůžu dovolit lhát. Když něco nevím, řeknu ti poctivě, že nevím. Ale co věrohodně vím, to mi prostě musíš věřit. Jinak by to nemělo cenu."

"Pochop taky ty mě, Pepku," opáčil redaktor. "Třídím si tvoje sdělení do tří skupin. Zajímavé je pro mě jen to, co snese zveřejnění. Pak mi říkáš něco hodně nebezpečného, co zveřejnit nesmím a zbývá to, co bych zveřejnit mohl, ale čemu nikdo neuvěří, takže si to nakonec musím taky nechat pro sebe."

"To přece vím," přikývl Pepek. "Rád bych ti pomohl tu poslední skupinku zmenšovat, jen vážně nevím jak. Už jsi toho pro mě udělal dost. Třeba ten milionový nápad s přenosem elektromagnetického pole mezi diktafonem a mikrofony."

"To by tě možná napadlo taky," mávl rukou redaktor. "Klika je, že máš diktafon."

"A smůla, že mi docházejí baterky a jiné neseženu, ačkoliv denně chodím kolem více obchodů, kde je nabízejí v pěti různých provedeních."

"Měl sis pořídit akumulátory, ty se dají dobíjet."

"Vždyť je mám," opáčil duch. "Ale nabíjet je mohu jen v mém letadle, jinde to nejde. Když zastrčím nabíječku do zásuvky, projde skrz stěnu... Hele, byl jsem slušně vybavenej na průzkum cizích světů, ale ne na rok totálního odtržení od veškeré civilizace. Pozemskou techniku nepočítám, ta je mi na nic. A ty potvory akumulátory se vybíjejí i samovolně, s tím taky nic nenadělám."

"Máš pravdu," povzdychl si redaktor. "V tom ti asi neporadím. Měl bys být vděčný aspoň za to, co máš. I tak si vyskakuješ nad poměry."

"Co tím myslíš?"

"No, ten parlament..." podíval se redaktor na ducha utrápeně. "Kdo ti nakukal, že to pomůže? Akorát se tam teď slušný člověk přes policajty a kontroly vůbec nedostane..."

"Ty kontroly jsou pro kočku," ušklíbl se duch. "Snad vážně nečekají, že tam přijdu dveřmi jako jiní a dám se prohledat, jestli nemám zbraň? Až tam přijdu, nikdo mě nespatří, dokud se sám uvnitř budovy nezviditelním. Nepřijdu dveřmi, ale stěnou a zbraň nepotřebuji, sám jsem tou zbraní."

"Odneseme to zase jen my, obyčejný lidi!" povzdychl si redaktor.

"Hele, co kdybys to uvedl na pravou míru?" napadlo Pepíka. "Já ti jako poskytnu další interview, vysmějeme se jim a bude to!"

"A mě už nikdo nikam nepustí, protože budu mít v záznamech kontakty s teroristy!"

"To je riziko podnikání!" usmál se kysele Pepek. "No dobře, nějak to vydrž. Ostatní novináři to nemají lehčí."

"Poslyš, opravdu to chceš udělat?" zkusil to redaktor s prosebným tónem.

"Oni couvnou," odtušil Pepek zastřeně. "Dobře vědí, že nekecám. Couvnou, vzdají se mandátů, nastoupí za ně náhradníci a bude to."

"Ale co když ne?" nadhodil redaktor.

"To je taky možný," potřásl hlavou Pepek. "Ale uvaž, když couvnu já, nikdo si ze mě nebude nic dělat."

"A nebylo by to tak lepší?" přimlouval se redaktor za mírnější postup.

"Nechat jim pocit vítězství?" vybuchl Pepek. "To by nebyla jen prohra, to by je ještě povzbudilo! Mohl bych to udělat jedině tak, že vezmu prvních pět a ostatním slíbím, že si pro ně přijdu až zítra. Ať mají ještě nějakou šanci."

"Proč jsi tak... nelítostný?"

"Tak to není," vzdychl si Pepek. "Už jsem o tom strašně dlouho přemýšlel. Darebáky nikdy neodradí od lumpáren svědomí, tomu se smějí, ale jistota, že se jim to nevyplatí. Když není každý zločin včas potrestaný, zhoršuje se to. Uznávám, nemusí to být zrovna smrt, ale musí to být tak nevyhnutelné, jak to jde. Alexijev se mnou o tom kdysi dlouho debatoval. Policie a soudy mají na výběr spoustu různých trestů, od pouhé domluvy, přes pokuty až po vězení. Když si to přebereš, doživotí je skoro totéž co smrt. Liší se to jen v jednom: smrt se nedá vrátit."

"No právě!" vyskočil redaktor. "Proč je tedy..."

"Já jejich možnosti nemám," pokračoval Pepek tvrdě. "Myslíš, že mě budou na policii brát vážně, když jim ty darebáky oznámím? Zkusili jsme spolu zveřejnit jedno poslanecké darebáctví, ale sněmovna se jako jeden muž rozčílila nad porušením soukromí poslanců. Samotné darebáctví přitom nechala bez trestu! Jakápak je to spravedlnost? Nemám takový výběr jako soudy, nemohu nikoho trestat pokutami ani vězením. Musím kašlat na drobné lumpárny a zabývám se jen těmi nejhoršími, ale k nim se budu chovat, jak umím. Všimni si ale, jak rychle jich ubývá!"

"Ano, ale za cenu... řekněme neúměrně vysoké úmrtnosti," namítl redaktor. "To není v naší společnosti přípustné."

"Myslíš, že naší společnosti darebáci chybí?" zasmál se Pepek. "Jaká je škoda lumpů, co nedělají nic jiného než lumpárny? Komu budou chybět?"

"Třeba jejich rodinám!" nadhodil redaktor.

"Každého včas a dostatečně varuji!" odsekl Pepek. "Kdo si to vezme k srdci a najde si poctivější obživu, uživí svoji rodinu v klidu a pohodě dál."

"A kdo ne..."

"Kdo ne, je na tom stejně, jako když skočí pod autobus. Naopak zachráním jiné, co by skončili jako jejich oběti. Hele, Kryštofe, vymysli něco lepšího, nebo mě nech na pokoji. Dobrý návrh s radostí poslechnu. Ale nechtěj, abych zalezl jako pes do boudy a nechal to plavat. Promiň, ale já musím něco dělat, abych se nezbláznil. Už z toho, co jsem."

"Poslyš, Pepku, vážně je ta tvoje přeměna nezvratná?"

"Nevím," posteskl si Pepek. "Prostě mám smůlu, vlezl jsem, kam jsem neměl. Před Jupiterskými světy nás Ogdurové varovali, ale já jsem si říkal, že to jsou plané obavy, chtěl jsem se tam podívat aspoň z výšky, v letadle. Doplatil jsem na tu frajeřinu pořádně, ukázalo se, že to varování falešné nebylo. Můžu si nadávat, můžu se litovat, ale tím se nic nevrátí. Vesmír je bezcitnější než se ti zdám já. Neuznává amnestie ani imunitu, neumí odpouštět. Vlezeš kam nemáš a je z tebe přízrak, amen a šmytec. Přitom pořád ještě nevím, co se mnou bude. Víš, že jsem skoro celý rok nejedl? Zatím to jde, jako duch nemám tyhle... materiální potřeby, ale samotnému se mi to nezdá přirozené."

"Vážně jsi tak dlouho nejedl? Myslel jsem, že máš nějaké zásoby, nebo tak..."

"Nějaké zásoby ještě v letadle mám," přiznal Pepek. "Kdybych měl hlad, najím se. Co jsem měl s sebou, je teď stejně hmotné-nehmotné jako já sám. Zatím hlad nemám, žiju jen z energie. Nediv se tomu, je to možné. Ale znáš to: tak dlouho se chodí se džbánem..."

"V tom ti asi neporadím," zachmuřil se redaktor. "Nejsem na to odborník."

"Z toho si nic nedělej, na to asi není žádný odborník na celém světě," usmál se trpce.

"Tomu se ale nesmíš divit. Není to zrovna vědecky podchycené téma."

"Copak se tomu divím? Nejspíš o tom vím nejvíc já sám. Leda by víc věděli ostatní duchové, ale ti mi nic neřeknou."

"Kolik vás duchů vlastně je?" napadlo náhle redaktora.

"Nevím," odtušil Pepek. "Viděl jsem jich pár, ale všichni se chtěli prát, chtěli mě zbít a nejspíš i zabít, raději jsem jim zmizel. To je pod zemí snadné. Jeden mě ale zaskočil a toho jsem naopak zabil já. Už to s nimi ani nezkouším."

"Co všechno o nich vůbec víš?"

"Nic moc," přiznal Pepík. "Je to možná chyba. Nikdy jsem je nenapadal, o žádném důvodu jejich nenávisti nevím, ale kdykoliv se setkáme, chtějí mě zmlátit nebo i zabít."

"To snad je divné, nemyslíš?"

"Je to divné," připustil. "Ale nevím, proč je tomu tak. Má to ovšem jednu nevýhodu, nic se o nich nedozvím."

"Zkus se s nimi nějak dohodnout!" navrhl redaktor.

"Zkusím to," přislíbil mu duch. "Mám jen takové tušení, že to nebude snadné. Poslyš, smím za tebou večer zase přijít, že?"

"Přijď," řekl redaktor. "Můžeme pokračovat v debatě."

"Aspoň s tebou že si můžu pokecat..."

Pepek se raději vrátil do svého hrobu, jak nazýval své oblíbené místo pod kostelem svaté Ludmily. Bylo po ránu, soupravy ještě nejezdily, ale když přicházel zvenčí, obvykle se stačil bez problémů před každou soupravou zneviditelnit. Nechtěl dělat zbytečné problémy strojvůdcům. Dost na tom, že jim občas skočí před soupravu skutečný sebevrah.

Za denního světla se nemohl na ulicích orientovat. V ostrém denním světle byl slepý jako sova. Spal teď zásadně přes den a v noci chodil venku.

Tekuté písky byly dnes měkké a spalo se v nich královsky.

Vstal až k večeru. Posadil se, pak se ospale vztyčil a zamířil po paměti směrem do tunelu. Měl to jednodušší než lidé, vstal a šel. Žádné ranní rituály neprovozoval. Nebylo proč, nebylo ani ráno a nebylo to ani možné. Jak se umývat, když ho voda nesmáčí? Vltavou mohl procházet jako skálou a necítil přitom vlhkost. Když se na noc nesvlékal, nemusel se ráno oblékat a jídlem se nezatěžoval už půl roku, prakticky od návratu z Jupiterských světů, když zjistil, co se s ním stalo. V letadle si žádné změny nevšiml, ale když vystoupil, propadl se po kolena do země. V panice nasedl a odletěl, bál se, že ho někdo z kamarádů v tomhle stavu uvidí. Brzy se po něm ale začali shánět a aby nemusel odpovídat na jejich telepatické volání, odletěl na Zem. Ačkoliv se mu původní podstata nevrátila ani na Zemi, byl tu aspoň doma. Zaparkoval letadlo do skály a začal svůj nový stav studovat...

Teď už se považoval za zkušeného. Sebejistě vyhlédl ze stěny tunelu, ale když spatřil světla přijíždějící soupravy, vrátil se pod povrch a podle svého odhadu počkal, až kolem přejede čelo vlaku. Nejčastěji ho zpozorovali strojvedoucí. Jako jediní sledovali v příšeří podzemní trať, takže mohli zahlédnout na kolejích nezřetelnou postavu. Když se ale polekali a nouzově soupravu zastavili, měli obvykle nepříjemnosti. Lidé v soupravě si nevšimli, že procházejí skrz nějakou průhlednou postavu. Uvnitř souprav bývá dost světla, aby se v něm duch úplně ztratil.

Pomalu se coural za koncovými světly do stanice. Potřeboval, aby lidé odešli. Jako obvykle vyjel po pohyblivých schodech nahoru a zamířil k dalším schodům, na denní světlo.

Bral to přímo, procházel přitom stěnami.

Procházka večerní Prahou by pro jiné nebyla příliš zajímavá, ale Pepek měl procházky rád. Zápach aut na magistrále necítil, nevadilo mu procházet smrdutou pražskou kanalizací. Jeho svět byl bez chuti a bez zápachu. Uvažoval nad tím, jak je to možné, že dýchá. Kolem něho byl zcela jistě vzduch, stejný na povrchu i v podzemí. Vypadalo to, že občas trochu vane, i když ne mnoho. Když se pohyboval, například když se svezl některým dopravním prostředkem, cítil to jako slabý vítr. Důležité bylo, že se dal dýchat.

V podchodu pod magistrálou objevil dalšího překupníka drog.

Neznal ho, musel to být někdo nový. Právě se pokoušel nabízet zboží dvěma klukům, očividně mladším než Pepek. Zdálo se ale, že ti dva zájem nemají. Dobře děláte, kluci, řekl si Pepek a stranou od nich se na prázdném místě zviditelnil.

Nikdo si toho nevšiml. Pražané jsou mimořádně nevšímaví, než aby si všimli něčeho nepatřičného. Naopak se dovedou rychle shromáždit, když jde o nějakou čumendu. Postavy v černém obleku si ale nevšimli.

Pepek přicházel zvolna, jako když nikam nespěchá.

Ti dva kluci se mezitím od pokoutního prodavače odpoutali. Buď se jim zdálo zboží drahé, nebo prostě neměli zájem. V každém případě si tím ušetřili pořádný šok.

"Halo! Nechceš špeka?" zaměřil se prodavač opatrně na Pepka. "Mám i koks!"

Mluvil s nečeským přízvukem, zřejmě se chtěl teprve uchytit. Takže měl neskutečnou smůlu, že na Pepka narazil hned zkraje.

"Vy mě ještě neznáte, že?" odpověděl prodavači úplně jinou otázkou.

"Neznám!" přiznal klidně oslovený. "A co má byt? Nemužu znat každyho."

"Mě můžete spatřit jen dvakrát v životě," opáčil Pepek. "Tedy, v mé horší podobě."

"No a co?" zarazil se dealer.

Každého trochu varovalo, když si uvědomil, že Pepka vlastně neslyší. Telepatie se od řeči liší dost podstatně, ale protože vyjadřuje totéž co řeč, většině lidí včas nedojde, že jejich protějšek neotvírá ústa. Kdo si toho ale všimne, obvykle znejistí.

"Nemám rád lidi, kteří prodávají to co vy," řekl Pepek.

"Tak nekupuj! Nikdo ti nic nenutí!" odsekl prodavač.

Asi by mu nevadilo, že Pepek nemá zájem kupovat, ale pobouřilo ho, že by mu chtěl do jeho obchodů kázat.

"Tak mě dobře vnímej, lumpe!" přešel Pepek náhle bez varování do výhružného tónu. "S tím zbožím teď hned přestaneš, rozumíš?"

"A když ne?" naježil se proti němu prodavač. "Nemáš právo nikomu zakazovat..."

"Dobře si mě radši prohlédni, neukazuji se takhle každému!" řekl Pepek a změnil se v kostru, v přítmí podchodu jasně viditelnou. Prodavač strnul, tohle věru nečekal.

"Takhle mě vidíš poprvé v životě," pokračoval Pepek. "Až mě tak uvidíš podruhé, bude to naposledy. Jestli sis liboval, že tady široko daleko nemáš konkurenci, měl bys vědět, že je to kvůli mně! Říkají mi Smrťák, rozumíš?"

Prodavač se neodvážil ani pohnout. Kostra, stojící před ním, se pohybovala... Nebyla to žádná figurína a na halucinaci to bylo také nějak moc realistické... Být to počestný občan, nejspíš by právě dostal srdeční záchvat. Tenhle chlápek měl větší odvahu, ale šok to musel být i pro něho.

"Povídám ti: buď to svinstvo zlikviduješ a přestaneš prodávat, nebo mě takhle uvidíš ještě jednou a bude to naposledy! Každého nejprve varuji, ale každého jen jednou. Příště si tě vezmu. Rozuměl jsi mi?"

Dealer mlčel. Při té hrůze to nebyl div.

Odkudsi se blížily kroky. Pepek je slyšel slabě a nemohl podle sluchu určit, ze kterého směru přicházejí. Jen tušil, že přichází někdo, koho by neměl zbytečně vystrašit.

"Copak?" pokračoval a změnil se v obyčejného kluka. Jen oblek měl obyčejnější než předtím, teď měl kostkovanou košili a běžné modré džíny.

"Néuměla čésky?" popichoval prodavače. "To tedy měla smůlu. Já némluvit čésky, ale rozumět mně i pes. Tak co, pochopil jsi?"

Pepek se otočil ke dvojici.

* * *

* * *