Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Eleanor Hodgman Porter

Pollyanna 2

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pollyanna dorůstá

Eleanor Hodgman Porter

(1)

KAPITOLA PRVNÍ

DELLA VYJÁDŘÍ SVOJE MÍNĚNÍ

Della Wetherbyová vyběhla pružným krokem po poněkud imposantních stupních vchodu do domu své sestry na Commonwealth Avenue a stiskla energicky knoflík zvonku. Od vrcholu svého klobouku perem zdobeného až k špičkám střevíčků s nízkými podpatky zářila zdravím, schopností a bystrou rozhodností. I její hlas, když zdravila dívku, která jí přišla otevřít, zněl radostí ze života.

"Dobré jitro, Mary ! Je moje sestra doma ?"

"A-ano, madam, paní Carewová je doma," promluvila váhavě dívka; "ale řekla, že není pro nikoho doma."

"Tak ? Inu, já nejsem nikdo," usmála se slečna Wetherbyová, "a proto bude se mnou mluvit. Nemějte starostí - vezmu vinu na sebe," přikývla v odpověď na postrašenou výčitku v očích dívčiných. "Kde je - v obývacím pokoji ?"

"A-ano, madam; ale - ona totiž řekla -" Slečna Wetherbyová byla však již v polovině širokého schodiště a dívka se zoufale za ní ohlédla a obrátila se k odchodu.

V síni nahoře zamířila Delia Wetherbyová bez váhání k pootevřeným dveřím a zaklepala.

"Ale, Mary !" ozval se nějaký hlas tónem rázu "pro Boha, co zas ?" "Což jsem vám neřekla - Ach, Dello !" Hlas náhle zteplel láskou a překvapením. "Ty drahé děvče, kde ses tu vzala ?"

"Ano, je to Delia," usmála se vesele ona mladá žena, která byla zatím již v polovině cesty pokojem. "Přijela jsem právě z nedělního výletu na pobřeží s dvěma jinými ošetřovatelkami a jsem teď na zpáteční cestě do sanatoria. Totiž teď jsem tady, ale nebudu tu dlouho. Zastavila jsem se tu pro - tohle," a vtiskla své překvapené sestře upřímný polibek.

Paní Carewová se zakabonila a odtáhla se trochu chladně. Onen lehký výraz radostného vzrušení v jejím obličeji zmizel a zanechal po sobě jen popudlivou sklíčenost, která tam patrně byla takřka domovem.

"Ach, ovšem ! To jsem si mohla myslit," řekla. "Ty se nezdržíš nikdy - tady."

"Tady !" Delia Wetherbyová se vesele zasmála a rozhodila pažemi; potom se náhle její hlas i chování změnily. Pohlédla na svou sestru vážnýma, něžnýma očima. "Ruth, má drahá, nemohla bych - opravdu bych nemohla bydlit v tomhle domě. Víš, že bych nemohla," dodala přívětivě.

Paní Carewová sebou podrážděně pohnula.

"Nevím opravdu proč," bránila se.

Delia Wetherbyová zavrtěla hlavou.

"Ano, ty to víš, má drahá. Víš dobře, že je mi protivné tohle všechno: tohle zasmušilé šero, ten nedostatek cíle, to libování si ve strastech a v trpkosti."

"Ale já jsem nešťastná a roztrpčená !"

"Ale neměla bys být."

"Proč ne ? Nemám nic, co by mě činilo jinou."

Delia Wetherbyová sebou netrpělivě pohnula.

"Ruth, poslechni !" řekla. "Jsou ti třicet tři léta. Jsi úplně zdráva -nebo byla bys, kdybys si správně počínala - a jistě máš hodně času a víc než hodně peněz. Jistě by řekl každý, že bys si měla najít něco na práci za tak krásného rána, nesedět sklíčeně v tomhle domě podobném hrobce a nezavírat se před světem rozkazy, že nechceš s nikým mluvit."

"Ale já nemám chuti mluvit s někým."

"Pak bych si té chuti dodala."

Paní Carewová unaveně povzdechla a odvrátila hlavu.

"Ach, Dello, což toho nikdy nepochopíš ? Já nejsem jako ty. Nemohu tak snadno - zapomenout."

Stín bolesti přeběhl po obličeji mladší ženy.

"Máš na mysli - Jamieho, myslím. Nezapomínám - na to, má drahá. Nemohla bych, to je jisté. Ale budeš-li se trápit, to nám nepomůže - najít ho."

"Což jsem se nenamáhala najít ho, po osm dlouhých let - a něčím jiným než pouhým trápením ?" vybuchla rozhořčeně paní Carewová a hlas se jí chvěl pláčem.

"Ovšem, že jsi se namáhala, má drahá," konejšila ji Delia rychle, "a budeme hledat dál, obě, až ho najdeme - nebo zemřeme. Ale tohle nám v tom nepomůže."

"Ale já nechci dělat něco jiného," řekla bezútěšně Ruth Carewová.

Chvíli bylo ticho. Della seděla pohlížejíc na svou sestru nesouhlasícíma, starosti plnýma očima.

"Ruth," řekla nakonec s nádechem hněvu, "promiň, ale ty chceš zůstat stále takovou ? Jsi vdovou, to je pravda; ale tvůj manželský život trval jen rok a tvůj muž byl mnohem starší než ty. Byla jsi v té době skorem ještě dítě a ten jeden krátký rok nemůže být pro tebe teď už ničím jiným než snem. To by přece nemělo ztrpčovat celý tvůj život."

"Ne, ach ne," řekla paní Carewová stále smutně.

"Budeš tedy stále taková, jako jsi teď ?"

"Inu, ovšem, kdybych mohla najít Jamieho -"

"Ano, ano, to vím; ale drahá Ruth, což není nic jiného na světě než Jamie - co by tě učinilo trochu šťastnou ?"

"Zdá se mi, že není, pokud vím," povzdechla netečně paní Carewová.

"Ruth !" zvolala její sestra skorem pohněvaně. Potom se dala náhle do smíchu. "Ach Ruth, Ruth, ty bys měla dostat dávku Pollyanny. Neznám nikoho, kdo by jí potřeboval víc !"

Paní Carewová se zatvářila poněkud upjatě.

"Inu, nevím, co je to Pollyanna, ale ať je to co chce, netoužím po ní," odpověděla ostře, jsouc teď sama pohněvána. "Tady není to tvoje milované sanatorium a já nejsem tvůj pacient, abys mi dávala dávky a předpisovala, na to nezapomínej, prosím."

V očích Delly Wetherbyové se zajiskřilo, ale její rty zůstaly bez úsměvu.

"Pollyanna není lék, má drahá," řekla se strojenou vážností, "ačkoli jsou lidé, kteří ji prohlásili za podněcující prostředek. Pollyanna je malá dívka."

"Dítě ? Inu, jak to mohu vědět ?" odsekla Ruth stále pohněvaně. "Vy máte tu svou ,belladonnu', proč byste tedy nemohli mít také ,Pollyannu' ? Mimo to mi pořád doporučujete nějaké užívání a ty jsi zřetelně řekla ,dávku', a dávka obyčejně znamená nějakou medicínu."

"Inu, Pollyanna také je medicína - jistého druhu," usmála se Delia. "Aspoň všichni doktoři v sanatoriu tvrdí, že je lepší než každá medicína, jakou jen mohou předepsat. Je to děvčátko dvanácti nebo třináctileté, které bylo v sanatoriu po celé minulé léto a po většinu zimy. Viděla jsem ji jen asi dva měsíce, protože odešla brzy po mém příchodu. Ale to mi stačilo, abych plně pocítila to její kouzlo. Mimo to celé sanatorium mluví dosud o Pollyanně a hraje tu její hru."

"Hru !"

"Ano," přikývla Delia se zvláštním úsměvem. "Její ,hru radosti'. Nezapomenu nikdy na své první seznámení s tou hrou. Jeden druh jejího ošetření byl zvláště nepříjemný a skorem bolestný. Konalo se to vždycky v úterý ráno a brzy po mém příchodu bylo mi to přiděleno. Bála jsem se toho, protože jsem věděla ze zkušenosti s jinými dětmi, co mohu čekat: popudlivost a pláč, ne-li něco horšího. K mému velkému úžasu přivítala mě s úsměvem a řekla mi, že je ráda, že mě vidí; a uvěříš-li tomu, po celou dobu té zkoušky ani nemukla, ačkoli jsem věděla, že ji to hodně bolí.

Dala jsem nějak najevo svoje překvapení nad tím a ona mi řekla vážně: ,Ach, ano, také mi tak bývalo a bála jsem se toho tolik, až jsem si najednou vzpomněla, že je to jako s těmi dny prádla Nancy, a od té doby jsem nejraději v úterý, protože budu mít celý týden pokoj'."

"To je divné," zamračila se paní Carewová nechápajíc toho plně. "Ale jisté je, že v tom nevidím žádné hry."

"Ne, já jsem toho také nechápala, až mi to později sama řekla. Je dcerou chudého kněze na Západě, matka jí brzy zemřela a dívka sama byla odchována z beden, zasílaných misionářům, a pak dámami z Dobročinného spolku. Když byla ještě docela malá, toužila po panence a s důvěrou čekala, že bude v příští bedně; ale v té nebylo nic jiného, než pár malých berliček.

Dítě ovšem plakalo, a tu ji otec naučil té hře, hledat ve všem, co se stane, něco, čemu by mohla být ráda; a řekl, že může začít hned a být ráda, že nepotřebuje těch berliček. To byl začátek. Pollyanna řekla, že je to krásná hra a že ji hraje od té doby stále; a že je to tím zábavnější, čím těžší je najít něco, čemu by člověk mohl být rád, jenže někdy prý je to příliš hrozně těžké, jak sama časem poznala."

"Inu, to je divné !" řekla paní Carewová, dosud plně nechápajíc.

"To jistě - zvlášť kdybys viděla výsledky té hry v sanatoriu," přikyvovala Delia, "a doktor Ames říká, že zrevolucionisovala právě tak celé město, z něhož přijela. On zná dobře doktora Chiltona - to je muž, který si vzal Pollyanninu tetu. Myslím, že ten sňatek se uskutečnil jejím přičiněním. Ona urovnala nějaký starý spor dávných milenců.

Asi před dvěma lety zemřel otec Pollyannin a tu dívku poslali na Východ k té tetě. V říjnu ji přejel automobil a řekli jí, že nebude už nikdy chodit. V dubnu ji doktor Chilton poslal do sanatoria a byla tam až do minulého března - skorem rok. Odcházela domů úplně vyléčená. Měla jsi to dítě vidět ! Jen jedna věc kalila její štěstí; že nemůže jít pěšky celou cestu až domů. Jak jsem slyšela, celé město vyšlo jí vstříc s prapory a hudbou.

Ale o Pollyanně se nedá mluvit. Je nutno vidět ji. A proto říkám, že bys měla dostat dávku Pollyanny. To by ti jistě znamenitě prospělo."

Paní Carewová zvedla trochu bradu. "Musím opravdu říci, že si dovoluji nesouhlasit s tebou," odvětila chladně. Já si nepřeji být ,zrevolucionisována', ani nemám žádného sporu milenců, který by bylo třeba urovnat; a je-li něco na světě, co je mi nesnesitelné, byla by to nějaká taková slečna Přísná s dlouhým obličejem, která by mi spustila kázání o tom, jak mám být vděčná. Nesnesla bych vůbec -"

Vtom ji přerušil zvonivý smích.

"Ach, Ruth, Ruth !"volala její sestra dusíc se veselým smíchem. "Slečna Přísná - a Pollyanna ! Ach, ach, kdybys tak mohla vidět to dítě teď ! Ale to jsem mohla tušit. Řekla jsem, že o Pollyanně se nedá mluvit. A ovšem, ty ji asi sotva uvidíš. Ale - ona a slečna Přísná !" A dala se opět do smíchu. Uklidnila se však skorem ihned a pohlédla na sestru opět s tím starostlivým výrazem obličeje.

"Ale vážně, má drahá, nedalo by se něco dělat ?" domlouvala jí. "Neměla by sis takhle ukracovat život. Neměla by sis vyjít trochu ven - mezi lidi ?"

"Proč bych měla, když po tom netoužím ? Lidé mě už omrzeli. Víš, že mě společnost vždycky jen nudila."

"Proč si tedy nevezmeš nějakou práci - třeba dobročinnou ?"

Paní Carewová mávla netrpělivě rukou.

"Drahá Dello, o tom jsme už o všem mluvily. Dávám peníze - hodně peněz - a to stačí. Vlastně myslím, že je to příliš mnoho. Nevěřím v to podporování chudých."

"Ale kdybys dávala také trochu ze sebe, má drahá,"domlouvala jí laskavě Delia. "Kdybys se snažila nabýt trochu zájmu o něco jiného, co je mimo tvůj vlastní život, bylo by to dobré pro tebe; a -"

"Ale drahá Dello," vpadla jí do řeči neústupně sestra, "mám tě ráda a jsem ráda, když ke mně přijdeš, ale nesnesu kázaní. Pro tebe to snad je, dělat anděla milosrdenství, podávat sklenice studené vody, obvazovat rozbité hlavy a podobně. Ty snad dovedeš pro něco takového zapomenout na Jamieho, ale já ne. Myslila bych jen tím víc na něho, vzpomínala bych, má-li on někoho, kdo by mu podal vody nebo mu obvázal hlavu. A mimo to bylo by protivné to všecko - stýkat se s všelijakými takovými lidmi."

Zkusila jsi to již někdy ?"

"Inu, to se rozumí, že ne !" Hlas paní Carewové byl posměšně rozhořčený.

"Jak to tedy můžeš vědět - když jsi to nezkusila ?" otázala se mladá ošetřovatelka vstávajíc poněkud omrzele. "Ale musím už jít, má drahá. Mám se setkat s těmi dívkami na Jižním nádraží. Náš vlak jede ve dvanáct třicet. Je mi líto, pohněvala-li jsem si tě," dodala líbajíc svou sestru na rozloučenou.

"Nehněvám se na tebe, Dello," povzdechla paní Carewová, "ale jen kdybys tomu všemu rozuměla !"

Minutu poté vyšla Delia Wetherbyová tichým, zasmušilým pokojem a síní ven na ulici. Její obličej, krok i chování byly teď zcela jiné, než když před necelou půlhodinou stoupala po těch schodech vzhůru. Všecka její čilost, pružnost, radost ze života zmizela. Asi po půl bloku cesty táhla lhostejně nohu za nohou. Potom náhle vzpřímila hlavu a zhluboka vydechla.

"Jeden týden v tom domě by mě zabil," řekla si a otřásla se. "Myslím, že ani Pollyanna sama by tu zasmušilost nepřemohla ! A jediné, čemu by tam mohla být ráda, bylo by, že tam nemusí zůstat."

Ukázalo se však brzy, že tato přiznaná nedůvěra v Pollyanninu schopnost způsobiti v domě paní Carewové změnu k lepšímu není pravým míněním Delly Wetherbyové; neboť sotva dorazila do sanatoria, zvěděla tam novinu, která ji hnala příštího dne zpět na cestu padesáti mil do Bostonu.

Nalezla okolnosti v domě své sestry tak přesně stejné, jako by se paní Carewová nebyla od jejího odchodu hnula s místa.

"Ruth," vybuchla dychtivě, když odpověděla na překvapené uvítání své sestry, "musila jsem prostě přijit a ty mě musíš aspoň pro tentokrát poslechnout a udělat po mém. Poslyš ! Myslím, že bys mohla mít tu malou Pollyannu zde, chceš-li."

"Ale já nechci," odpověděla paní Carewová rychle a mrazivě.

Zdálo se, že Delia Wetherbyová toho neslyší. Spustila rozčilenou řeč.

"Když jsem se včera vrátila do sanatoře, dověděla jsem se, že doktor Ames dostal dopis od doktora Chiltona, od toho, který si vzal Pollyanninu tetu. Psal, že by jel na zimu do Německa na nějaký specielní kurs a vzal by ženu s sebou, kdyby ji mohl přesvědčit, že by se Pollyanně zatím dobře vedlo v nějakém pensionátu zde. Ale paní Chiltonová nechce nechat Pollyannu jen v nějaké škole a on soudí, že by tedy nemohl jet. A v tom je naše příležitost, Ruth. Chtěla bych, abys ty si vzala Pollyannu k sobě na tu zimu a posílala ji do některé školy zde."

"To je pošetilý nápad, Dello ! Já si mám vzít na starost dítě a trápit se s ním !"

"Ta tě nebude docela nic trápit. Bude jí teď jistě třináct a je to nejhodnější a nejbystřejší dítě, jaké jsi kdy viděla."

"Já nemám ráda ,bystré' děti," odvětila svéhlavě paní Carewová - ale dala se do smíchu; a protože se zasmála, její sestra nabyla náhle odvahy a zdvojnásobila své úsilí.

Snad to bylo náhlostí toho návrhu nebo jeho novostí. Snad to bylo tím, že životní příběh Pollyannin poněkud zapůsobil na srdce Ruth Carewové. Snad to bylo jen tím, že nedovedla odporovati vřelému domlouvání své sestry. Ať tedy o věci rozhodlo cokoli, když se po půlhodině Delia Wetherbyová kvapně loučila, měla slib Ruth Carewové, že přijme Pollyannu do svého domu.

"Ale pamatuj," varovala ji paní Carewová při rozchodu, "že jak mi to dítě začne kázat a počítat moje skutky milosrdenství, v tu chvíli půjde zpátky k tobě, a ty si s ní potom dělej, co chceš. Já si ji tu nenechám !"

"Nezapomenu - ale to mi nedělá starosti," přikývla Delia na rozloučenou. Když pak pospíchala z domu, řekla si: "Půl mého úkolu je hotovo. A teď druhou půl - postarat se, aby Pollyanna přišla. Ale ona musí přijít. Napíši ten dopis tak, že mi to nebudou moci odepřít."

(2)

KAPITOLA DRUHÁ

NĚKTEŘÍ STAŘÍ ZNÁMÍ

Jednoho srpnového dne v Beldingsville se paní Chiltonová rozhodla, že počká, až se Pollyanna uloží, a pak teprve promluví se svým mužem o dopise, který přišel ranní poštou. V té příčině byla by musila čekati stejně, neboť přeplněné ordinační hodiny a doktorovy dvě dlouhé jízdy přes vrchy neponechaly jí času na domácí porady.

Bylo tedy již půl desáté, kdy doktor vstoupil do obývacího pokoje k své ženě. Jeho unavený obličej se rozjasnil, když ji spatřil, ale jeho oči nabyly ihned zmateně tázavého výrazu.

"Jakže, drahá Polly, co se stalo ?" otázal se starostlivě.

Jeho žena se smutně zasmála.

"Inu, přišel dopis - ačkoli jsem nechtěla, abys to na mně poznal hned, jak se na mne podíváš."

"Nesmíš se tedy tak tvářit, abych to poznal," usmál se. "Ale co je ?"

Paní Chiltonová zaváhala, sešpulila rty a pak vzala dopis. "Přečtu ti to," řekla. "Je to od nějaké slečny Delly Wetherbyové v sanatoři doktora Amesa."

"Dobrá. Tak jen spusť," řekl doktor, vrhaje se celou délkou na pohovku u židle své ženy.

Ale jeho žena ,nespustila' hned. Nejprve vstala a přikryla nečinně ležící tělo svého muže šedou, pletenou, vlněnou pokrývkou. Paní Chiltonová byla vdána teprve rok. Byla jí teď čtyřicet dvě léta. Zdálo se někdy, že se snaží vtěstnati do toho jednoho krátkého roku manželství všecku tu láskyplnou službu a ošetřování, které se nakupilo za jejích dvacet let, ztrávených o samotě a bez lásky. A doktoru samému - jemuž bylo čtyřicet pět v den svatby a který nezažil nic jiného než samotu bez lásky - nebylo toto koncentrované ,ošetřování' nijak proti mysli. Počínal si vlastně, jako by ho to dokonce těšilo, ačkoli se snažil nedat toho na sobě příliš znáti; poznal totiž, že paní Polly byla tak dlouho slečnou Polly, že by třeba uděšeně ustoupila a pokládala svoje obsluhování za pošetilost, kdyby bylo přijímáno příliš všímavě a dychtivě. Spokojil se tedy tím, že ji popleskal po ruce, když pokrývku na konec uhladila a chystala se, že přečte dopis nahlas.

"Drahá paní Chiltonová," psala Delia Wetherbyová, "už šestkrát začala jsem vám psáti dopis a vždy jej zase roztrhala; proto jsem si teď umínila, že nebudu vůbec ,začínat' a povím vám rovnou, co chci. Chci Pollyannu. Mohla bych ji dostat ?

Setkala jsem se s vámi a s vaším manželem minulého března, když jste si přijeli pro Pollyannu, ale myslím, že se už na mne nepamatujete. Žádala jsem doktora Amese (který mě zná velmi dobře), aby dopsal vašemu manželu, abyste se (jak doufám) neobávali svěřit nám svou milou malou neteř.

Slyšela jsem, že chcete jeti do Německa se svým manželem, ale že se bojíte nechat Pollyannu zde; a proto se osměluji žádat vás, abyste nám ji svěřili. Prosím vás dokonce za to. A teď vám povím, proč.

Moje sestra, paní Carewová, je osamělá, nespokojená, nešťastná žena zlomeného srdce. Bydlí ve světě zádumčivosti, do něhož nepronikne žádné sluneční světlo. A já jsem přesvědčena, že může-li něco přivést to sluneční světlo do jejího života, je to vaše neť, Pollyanna. Dovolili byste, aby se o to pokusila ? Tak ráda bych vám řekla, co učinila pro naše sanatorium, ale to nelze říci. To byste musili vidět. Poznala jsem už dávno, že se o Pollyanně nedá mluvit. Jakmile se člověk o to pokusí, zní to pedantsky a kazatelsky, a - nemožně. Ale vy i já víme, že ona není taková. Je nutno přivést Pollyannu na scénu a nechat ji mluvit samu za sebe. A proto bych ji ráda vzala k sestře - a nechala ji mluvit samu za sebe. Chodila by ovšem do školy, ale jsem přesvědčena, že by při tom zahojila ránu v srdci mé sestry.

Nevím, jak bych měla ukončit tento dopis. Myslím, že je to těžší, než byl začátek. Obávám se, že jej nechci ukončit vůbec. Nejraději bych mluvila stále a stále, ze strachu, že přestanu-li, dám vám tím příležitost říci ne. A proto, jste-li snad v pokušení říci to hrozné slovo, myslete si, prosím, že - že mluvím stále a že vám stále říkám, jak velice toužíme po Pollyanně a potřebujeme jí.

Vaše doufající Delia Wetherbyová."

"Tak !" zvolala paní Chiltonová, když odložila dopis. "Četl jsi kdy takový zvláštní dopis, nebo slyšel jsi už o nějaké takové pošetilé, nesmyslné žádosti ?"

"Inu, to bych ani neřekl," usmál se doktor. "Nemyslím, že je pošetilostí chtít Pollyannu."

"Ale - ale jak ona to vyjadřuje - zahojit ránu v srdci její sestry a podobně. Člověk by myslil, že to dítě je - nějakou medicínou !"

Doktor se dal do smíchu a zvedl obočí.

"Inu, zdá se mi, že tak trochu je, Polly. Já jsem vždycky říkal, že bych byl rád, kdybych ji mohl předpisovat a kupovat jako nějakou krabičku pilulek; a Charlie Ames říká, že si učinil v sanatoři pravidlem, po celý rok, když tam byla, dát svým pacientům co možná brzy po jejich příchodu dávku Pollyanny."

"'Dávku', to je pěkné !" zlobila se paní Chiltonová.

"Ty tedy - ji nechceš nechat jít ?"

"Jít ? Inu, to se rozumí, že ne ! Myslíš, že nechám to dítě jít k naprosto k cizím lidem - a k takovým cizím lidem ! Inu, Tomáši, myslila bych, že ji ta ošetřovatelka dá do láhve s vinětou a s návodem k užití nežli bych se vrátila z Německa."

Doktor opět zvedl hlavu a dal se do hlučného smíchu, ale jen na chvíli. Jeho tvář se znatelně změnila, když sáhl do kapsy pro dopis.

"Dostal jsem dnes ráno také dopis od doktora Amese," řekl s něčím podivným v hlase, co vyvolalo zamyšlené zakabonění na čele jeho ženy. "A teď ti přečtu svůj dopis."

"Drahý Tome," četl. "Slečna Delia Wetherbyová mě požádala, abych vám podal ,charakter' její a její sestry, což tuto s radostí činím. Znám Wetherbyovy dívky již od jejich dětství. Pocházejí z dobré staré rodiny a jsou to ušlechtilé dámy. V té příčině nemusíte mít strachu.

Byly to tři sestry, Doris, Ruth a Delia. Doris se provdala za jakéhosi Johna Kenta, proti přání své rodiny. Kent pocházel z dobrého rodu, ale sám za mnoho nestál, myslím, a byl jistě výstřední, v jednání nepříjemný člověk. Byl velmi roztrpčen stanoviskem Wetherbyových vůči němu a obě ty rodiny se velmi málo stýkaly, nežli se narodilo dítě. Wetherbyovi potom zbožňovali toho mladého hocha Jamese - ,Jamieho', jak mu říkali. Doris, jeho matka, zemřela, když byly hochovi čtyři roky, a Wetherbyovi se namáhali ze všech sil, aby přiměli otce, by jim dítě úplně odevzdal, když Kent náhle zmizel a vzal hocha s sebou. Od té doby neslyšel o něm nikdo, ačkoli ho hledali po celém světě.

Ta ztráta vlastně způsobila smrt starého pána a paní Wetherbyových. Oba zemřeli brzy poté. Ruth byla již provdána a vdovou. Jejím mužem byl jakýsi Carew, velmi bohatý a mnohem starší než ona. Žil jen asi rok po sňatku a zanechal jí malého synka, který zemřel také asi za rok.

Od té doby, co malý Jamie zmizel, měly Ruth a Delia patrně jen jediný cíl v životě, a tím bylo najíti ho. Nešetřily peněz a činily vše možné, ale nebylo to nic platné. Potom se Delia stala ošetřovatelkou. Osvědčuje se výborně a je to veselá, zdatná, rozumná žena - ačkoli stále nemůže zapomenout na svého ztraceného synovce a chápe se dosud všeho, co by mohlo vésti k jeho nalezení.

Ale u paní Carewové je tomu jinak. Když jí zemřel její synek, soustředila patrně všecku svou zmařenou mateřskou lásku na syna své sestry. Jak si dovedete představit, byla takřka bez sebe, když zmizel. To bylo před osmi roky - pro ni to bylo osm dlouhých let strasti, těžkomyslnosti a trpkosti. Může mít všecko, co lze za peníze koupit, ale nic ji netěší, nic ji nezajímá. Delia soudí, že nastal čas, kdy je nutno za každou cenu přivést ji k sobě a myslí, že ta roztomilá neť vaší ženy, Pollyanna, má onen kouzelný klíč, který by mohl odemknout dveře nového života pro ni. A ježto je tomu takto, doufám, že najdete možnost vyhovět její žádosti. A mohu jen dodat, že i byste se mně zavděčili tou laskavostí, protože Ruth Carewová a její sestra jsou velmi dávné, drahé přítelkyně mé ženy i mé, a co se týká jich, týká se i nás.

Váš oddaný Charlie."

Když doktor dočetl dopis, nastalo mlčení, tak dlouhé mlčení, že na konec řekl doktor tiše: "Nuže, Polly ?"

Mlčení trvalo dále. Doktor, pohlédnuv pozorněji na obličej své ženy, viděl, že její obyčejně pevné rty i brada se chvějí. Čekal tedy mlčky, až ona promluví.

"Jak brzy - myslíš - budou ji čekat ?" otázala se na konec.

Doktor Chilton sebou mimovolně lehce trhl.

"Míníš tím - že ji necháš jít ?" zvolal.

Obrátila se rozhořčeně k němu.

"Ale Tomáši Chiltone, jaká to otázka ? Myslíš, že po takovém dopise bych mohla udělat něco jiného než nechat ji jít ? A mimo to, vždyť nás doktor Ames sám o to žádá ! Myslíš, že po všem tom, co ten člověk pro Pollyannu udělal, mohla bych mu něco odmítnout, ať je to co chce ?"

"Ale má drahá ! Doufám tec ?, že si ten doktor nevezme do hlavy, aby žádal o - o tebe, má milá," řekl její roční manžel s žertovným úsměvem. Ale jeho žena na něho jen vrhla zaslouženě pohrdavý pohled a řekla:

"Můžeš napsat doktoru Amesovi, že Pollyannu pošleme, a požádej ho, aby řekl slečně Wetherbyové, aby nám dala všecky potřebné instrukce. Musí to být ovšem někdy před desátým příštího měsíce, Protože toho dne odjíždíš; a ráda bych viděla to dítě řádně usazené, nežli odjedu."

"Kdy to řekneš Pollyanně ?"

"Snad zítra."

"A co jí řekneš ?"

"To ještě přesně nevím; ale jistě ne víc, než je třeba. Ať se děje cokoli, Tomáši, my nesmíme Pollyannu pokazit; a to by pokazilo každé dítě, kdyby si vzalo do hlavy, že je jakousi - jakousi -"

"Lahvičkou medicíny s vinětkou a s přesným návodem k užití ?" napověděl jí doktor s úsměvem.

"Ano," povzdychla paní Chiltonová. "Tady působí právě to, že si toho není vědoma. To jistě víš sám, můj milý."

"Ano, vím to," přikývl doktor.

"Ona ovšem ví, že ty i já a půl města hraje tu hru s ní a že jsme - že jsme mnohem šťastnější, protože ji hrajeme." Hlas paní Chiltonové se trochu chvěl, ale potom pokračovala pevněji: "Ale kdyby vědomě začala být něčím jiným, než tím svým přirozeným, roztomilým, šťastným já, hrajícím hru, kterou ji naučil její otec, byla by - právě tak, jak to ta ošetřovatelka řekla - ,nemožná'. A proto, ať už jí řeknu cokoli, neřeknu jí, že půjde k paní Carewové, aby ji rozveselila," končila paní Chiltonová vstávajíc rozhodně a odkládajíc svou práci.

"A v tom myslím, že jednáš moudře," schvaloval doktor.

Pollyanně to řekli příštího dne. A stalo se to takto:

"Má drahá," začala její teta, když byly toho rána obě samy spolu, "jak by se ti líbilo být přes příští zimu v Bostonu ?"

"S tebou ?"

"Ne; rozhodla jsem se, že pojedu s tvým strýcem do Německa. Ale paní Carewová, dobrá přítelkyně doktora Amese, mě žádala, abys byla přes zimu u ní, a myslím, že bych tě tam nechala jít."

Na obličeji Pollyanny se ukázalo zklamání.

"Ale v Bostonu nebudu mít Jimmyho, ani pana Pendletona, ani paní Snowovou, ani nikoho, koho znám, tetičko Polly."

"Ne, má drahá; ale neměla jsi je, když jsi přišla sem - až sis je našla."

Pollyanna se náhle usmála. "Ale tetičko Polly, to je pravda ! A to znamená, že tam v Bostonu jsou také nějací Jimmyové a páni Pendletonové a paní Snowové a čekají na mne, i když je neznám, že ano ?"

"Ano, má drahá."

"Pak tedy tomu mohu být ráda. Teď už vím, tetičko Polly, že umíš hrát tu hru líp než já. Nikdy mi ani nenapadlo, že jsou tam lidé, kteří čekají na mne, až je poznám. A je jich tak tolik ! Viděla jsem některé, když jsem tam byla před dvěma roky s paní Grayovou. Víš, byly jsme tam celé dvě hodiny, když jsme sem jely ze Západu.

Byl tam na nádraží jeden člověk - takový milý člověk, a ten mi řekl, kde najdu pitnou vodu. Myslíš, že tam bude ještě ? Toho bych ráda znala. A potom tam byla jedna hodná dáma s malým děvčátkem. Ony bydlí v Bostonu. Řekly to. To děvčátko se jmenovalo Susie Smithová. Snad bych je poznala. Myslíš, že ano ? A potom tam byl jeden hoch, a ještě jedna dáma s děťátkem - jenže ti bydlili v Honolulu a tak snad je tam teď už nenajdu. Ale bude tam aspoň paní Carewová. Kdo je ta paní Carewová, tetičko Polly ? Je to nějaká příbuzná ?"

"Ach jemine, Pollyanno !" zvolala paní Chiltonová zpola se smějíc, zpola se hrozíc. "Jak můžeš chtít, aby někdo stačil tvému jazyku, a tím méně tvým myšlenkám, když ti přeskakují do Honolulu a zase zpět za dvě vteřiny ! Ne, paní Carewová není naše příbuzná. Je to sestra slečny Delly Wetherbyové. Pamatuješ se na tu slečnu Wetherbyovou v sanatoři ?"

Pollyanna zatleskala rukama.

"Její sestra ? Slečny Wetherbyové sestra ? Ach, pak tedy bude milá, to už vím. Slečna Wetherbyová byla. Ona měla takové malé usměvavé vrásky kolem očí a úst a uměla vypravovat nejhezčí pohádky. Měla jsem ji však jen dva měsíce, protože tam přišla jen o nějaký čas dřív, než já jsem odešla. Nejdřív mě mrzelo, že jsem ji neměla celý ten čas, ale potom jsem byla ráda; protože kdybych ji byla měla po celý ten čas, byla bych se s ní tíž loučila, než když jsem ji měla jen na chvíli. A teď to bude, jako kdybych ji měla zas, protože budu mít její sestru."

Paní Chiltonová vydechla a kousla se do rtu.

"Ale drahá Pollyanno, nesmíš si myslit, že budou obě stejné," řekla.

"Ale vždyť jsou sestry, tetičko Polly," odporovala dívka a její oči se rozšířily, "a já jsem myslila, že sestry jsou si vždycky podobné. Měli jsme u Dobročinných dám dvoje sestry. Jedny byly dvojčata, a ty si byly tak podobné, že bys nebyla rozeznala, která je paní Pecková a která paní Jonesová, až se jednou udělala paní Jonesové na nose bradavice a potom jsme je ovšem rozeznaly, protože jsme se podívaly nejdřív na tu bradavici. A to jsem jí řekla jednou, když si stěžovala, že jí lidé říkají paní Pecková, a řekla jsem jí, že kdyby se jen vždycky podívali na tu bradavici jako já, že by to poznali hned. Ale ona se dopálila - totiž nelíbilo se jí to a myslím, že ji to mrzelo - ačkoli nevím proč; ale myslila jsem, že může být ráda, že má něco, podle čeho ji mohou lidé rozeznat, zvlášť když ona byla předsedkyní a mrzelo ji to, když s ní lidé nezacházeli jako s předsedkyní - nejlepší sedadla a představování a zvláštní pozornosti při církevních večeřích, víš. Ale ona nebyla ráda a později jsem slyšela, jak paní Whiteová řekla paní Rawsonové, že paní Jonesová dělá všecko možné, co jí kdo řekne, jen aby se zbavila té bradavice, docela prý se i pokoušela nasypat sůl ptáčkovi na ocásek. Ale já nevím, jak by jí něco takového bylo mohlo pomoci. Tetičko Polly, když někdo nasype sůl ptáčkovi na ocásek, pomůže to od bradavice ?"

"To se rozumí, že ne, dítě ! Ale jak ty to ženeš, Pollyanno, zvláště když se rozpovídáš o těch Dobročinných dámách !"

"Myslíš, tetičko Polly ?" otázala se smutně dívka. "A mrzí tě to ? Já tě nechci zlobit, opravdu, tetičko Polly ! A ostatně, není-li ti to milé o těch Dobročinných dámách, můžeš být také trochu ráda, protože když si vzpomenu na Dobročinné, vzpomenu si jistě také na to, jak jsem ráda, že už nejsem jejich a že mám svou vlastní tetičku. Tomu můžeš být ráda, že ano, tetičko Polly ?"

"Ano, ano, má drahá, to se rozumí, že mohu, to se rozumí, že mohu !" smála se paní Chiltonová vstávajíc k odchodu z pokoje; pocítila náhle výčitku, že se v ní časem ještě trochu ozve to její bývalé podráždění nad Pollyanninou neustálou radostí z něčeho. Během několika příštích dní, zatím co dopisy týkající se Pollyannina zimního pobytu v Bostonu jezdily sem a tam, Pollyanna sama se připravovala na svůj odjezd řadou návštěv na rozloučenou u svých známých v Beldingsville.

V té malé osadě Vermontu znal teď Pollyannu každý a skorem každý hrál tu hru s ní. A při těch několika, kteří ji nehráli, nebyla toho příčinou neznalost té hry. A tak Pollyanna nosila teď do jednotlivých domů zprávu o tom, že pojede na zimu do Bostonu; a silně zněly hlasy lítosti a protestů, počínaje od Nancy v kuchyni a tety Polly až k tomu velkému domu na vrchu, kde bydlil John Pendleton.

Nancy neváhala prohlásiti - každému kromě své paní - že ona pokládá tu cestu za hloupost a že pokud jde o ni, byla by s radostí vzala Pollyannu s sebou domů do Koutů, to by byla udělala jistě, jistojistě; a potom si paní Polly mohla odjet do Německa, na jak dlouho by chtěla.

V domě na vrchu řekl John Pendleton vlastně totéž, jenže to neváhal říci paní Chiltonové samé. Jimmy, onen dvanáctiletý hoch, kterého vzal John Pendleton k sobě, protože si to Pollyanna přála, a kterého teď adoptoval - protože si to přál sám - Jimmy byl roztrpčen a nijak se tím netajil.

"Vždyť jste nedávno přijela," vyčítal Pollyanně hlasem, jakého užívá malý hoch, když se snaží zakrýti, že má také srdce.

"Ale vždyť jsem tady již od března ! A k tomu tam neodjíždím na stálo. Je to jen na zimu."

"To je mi jedno. Byla jste pryč skorem celý rok a kdybych byl věděl, že hned zase odjedete, nebyl bych se staral o to, aby vám šli naproti s fanglemi a s hudbou, když jste přijela ze sanatorium."

"Ale Jimmy Beane !" zvolala Pollyanna s užaslou nespokojeností. Potom poznamenala s nádechem povýšenosti, vzniklým ze zraněné pýchy: "Já jsem se vás neprosila, abyste mi chodil naproti s hudbou a s tím vším - a udělal jste dvě chyby v té větě. Neříká se ,fangle'; a myslím, že ,sanatorium' je také špatně. Aspoň to nezní dobře."

"A co je komu do toho, i když jsem udělal ?"

V očích Pollyanny se objevil ještě větší nesouhlas.

"Vám je do toho - řekl jste to sám, když jste mi říkal letos v létě, abych vám řekla, když řeknete něco špatně, protože pan Pendleton chce, abyste mluvil správně."

"Inu, kdybyste vy byla vyrostla v sirotčinci beze všech lidí, kteří by o člověka stáli, místo mezi hromadou bab, které neměly nic jiného na práci než kázat, jak se mluví správně, možná, že byste také říkala ,fangle' a ještě třeba hromadu horších věcí, Pollyanno Whittierová !"

"Ale Jimmy Beane !" vybuchla Pollyanna. "Moje Dobročinné dámy nebyly žádné báby - totiž jen některé z nich byly staré," opravila se kvapně, ježto její smysl pro pravdu a přesnost byl silnější než její hněv; "a -"

"A já zas nejsem žádný Jimmy Bean, abyste věděla !" přerušil ji hoch zvedaje bradu.

"Vy že - nejste - Ale Jimmy Be - Go to říkáte ?" tázala se dívka.

"Já jsem adaptovaný, zákonitě ! Pan Pendleton to chtěl udělat už dávno, jak řekl, jenže se k tomu nemohl dostat. A teď to udělal. Teď se budu jmenovat Jimmy Pendleton' a mám mu říkat ,strýčku Johne', jenže já mu to - já si to - já si na to nemůžu - totiž nemohu zvyknout - a proto jsem mu do teďka - totiž dosud neříkal strýčku."

Hoch mluvil stále mrzutě a dopáleně, ale při jeho slovech zmizela s obličeje dívky i nejmenší stopa nelibosti. Zatleskala radostně rukama. "Ach, to je krásné ! Teď máte opravdu svoje lidi - lidi, kteří o vás stojí, víte ? A nemusíte ani nikomu vykládat, že on není váš člověk od narození, protože teď máte stejné jméno. Já jsem tak ráda, tak ráda, tak ráda !"

Jimmy vstal náhle s kamenné zídky, na níž seděli, a poodešel. Ve tvářích cítil horko a v očích mu pálily slzy. Jen Pollyanně mohl děkovat za to všecko - za to velké štěstí, které ho potkalo; a on to věděl dobře. A téhle Pollyanně zrovna před chvilkou řekl -

Odkopl zuřivě kámen, potom druhý a pak třetí. Bál se, že ty horké slzy v jeho očích přetekou a skanou mu po tvářích, ačkoli se tolik snažil zadržet je. Odkopl další kámen a pak ještě jeden a potom sebral třetí kámen a hodil jím vší silou. Za chvíli se vrátil k Pollyanně, která dosud seděla na kamenné zídce. www.andele-svetla.cz

"Vsadím se, že doběhnu k té sosně tamhle dřív než vy,"vyzval ji povýšeně.

(3)