Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Pavel a Petr Harašímové

Pikobolt

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pikobolt

Pikobold

Pavel a Petr Harašímovi

2001

Loď štíhlá a ladná jako gazela, přitom ostrá jako břit, s drápy na jejichž koncích se šklebí zkáza, proniká do teritoriálního pásma Zemského Společenství stejně snadno jako prst do vody.

Kapitán se v tu chvíli odtrhne od lodního deníku a dlouze se zadívá na vzdálenou tečku na obzoru. Ještě na chvíli se může sklonit nad řádky, než přijde čas probudit muže a odříkat modlitby. Jako pokaždé se mu nevědomky sveze pohled zpět na vesmírné prostranství a listy deníku zůstanou prázdné. Možná, že se k tomu někdy ještě vrátí, ale mnohem pravděpodobněji, že ne.

* * *

Áron Koss Solón byl statným mužem s kulatící se tváří rozvrásněnou udržovaným starobylým knírem. Dlouhé vlasy měl proloženy korálky a stahovaly je dva dlouhé copy. Rituál každodenní porady se pozvolna kolébal ke konci. Na půl ucha, stěží, se donutil poslouchat referát druhého zástupce velitele Ivora o nadnárodní skupině tažných remorkérů, které budou překládat do hypertonážních tanků pro N.U.S.A. Potají odplivl zbytek od snídaně pod stůl a prohrábl si se zachřestěním vlasy. Ivorův zamračený pohled ho rozesmál. Být to jen na Ivorovi ,už dávno by nebylo Árona Kosse Solóna, nebo přinejmenším několika jeho podstatných částí. Emerich s Dioné se v následující sekundě začali vášnivě přít. V ten samý okamžik Áron zesinal, jakoby si na něj sáhla smrt. Nikým nepovšimnut, vyskočil ze židle tak prudce, až zavrávoral a vyběhl z místnosti pryč. Ivor pomalu dokončil projev. Dioné nakopla pod stolem souputníka do holeně, a pak pracovní den na kosmickém překladišti, kterému tady všichni říkali honosně - Přístav - , mohl pokračovat.

&&&&&&

Osmým dokem Sloní Slzy se znenadání rozburácel vichr. Posbíral závěje prachu, zmuchlal je v nevábné chuchvalce mastné špíny a oblepil jimi znehybnělé mechanismy jeřábů a překladačů jako zimní krajinu sníh.

Mola 28 a 29 polohovaná na druhém podlaží Sloní Slzy se jemně, téměř nepostřehnutelně roztřásla. Jako kdyby snad něco tušila. Ledabyle porozhazované nářadí i celé kupy, za týdny práce nahromaděných odpadů, počaly vibrovat. Podivuhodný tanec postupně spoutal vše v nedalekém okolí. Jen bezpečnostní čidla zůstávala v oné podivuhodné gavotě zoufale nečinná, i když by chtěla křičet, řvát, že výsadní práva Sloní Slzy jsou právě rvána na kusy.

Putující transportní přístav Sloní Slza se stále hrdě a bezelstně vypínal vesmíru na obdiv. Nicnetušící, neuvědomující si zárodek zkázy, jež se mu právě zavrtával do vnitřností.

Naváděcím koridorem sekce C se rozběsnila netlumená tlaková vlna. Neviditelná masa se rvala kupředu s ničivostí exploze. Automatické alarmy konečně rozčísly klidový stav na neúnosnou hranici.

Ealiah Watson byl přijímacím technikem sekce C. Přístav mu před nedávnem ukrojil třetí rok společného života. Stačil za tu dobu ukrást mnoho z iluzí, se kterými se tady na tu díru nechal naverbovat, a teď mu vezme i život. Analýza situace byla precizní. Některý z těch zatracených parchantů, tam nahoře, kteří si mysleli, že tady tomu mohou velet, nezajistil vrata propustí, a dokonce ani nezaktivoval základní prvky všeobecných bezpečnostních principů. Jeho přístupovým koridorem se kvůli nim řítí dokonale maskovaný předmět jehož polibek ničí vše, co se mu nerozvážně postaví do cesty.

Centrální alarmy rozpumpovaly celý komplex Sloní Slzy.

Ealiah Watson věděl, že nestačí zaktivovat odstínění kabiny od pekla na molu, a raději si nechal cejchovačem proděravět lebku. Nestál o to, aby mu někdo jiný udělal něco se životem.

Nastal chaos.

Neviditelná masa se vklínila do podtlakových úchytů. Do jeřábů a překladačů bezduchá automatika vdechla život. Stabilizační průduchy přisály stále ještě nepoznaného k pevnému podlaží. Mola byla připravena sloužit.

Lidská masa chaosu podlehla.

* * *

Árón Koss-Solón s hysterickým vzlykotem sklouzl k vibrující podlaze. Z útrob stanice se nesl ponurý nářek přesných a nekompromisních střel. Jeho stanice byla znásilňována a pustošena a on tomu nedokázal zabránit, i když od okamžiku, kdy poprvé zaregistroval nebezpečí napadení, uběhlo šestapadesát minut. Padesát šest minut se nedokázal ani pohnout.

Sloní Slza se otevřela agresorovi s lehkostí roztoužené ženy, bez zábran, bez rozpaků. Neaktivované bezpečnostní systémy mlčky a chladně pozorovaly hon na stejně bezmocné lidské osazenstvo.

Árón Koss-Solón uhasínal v těle přetékající nesmírnou fyzickou silou, nadaném neutuchající vytrvalostí, schopností se v okamžení přizpůsobit jakýmkoliv podmínkám. Typ muže, typ velitele v jakékoliv dimenzi a v jakémkoliv čase. A přesto se teď s hlavou v dlaních choulil v koutě pracovny. Bylo to vědomí, co zkolabovalo a nemilosrdně stáhlo s sebou všechny ostatní. Vědomí jednoho monstrózního strachu, obav, o kterých nikdo z ostatních nevěděl. Úzkosti přepečlivě utajované, do té míry, že zbyla jen troska bez možnosti vzpříčit se fobiím bobtnajícím a rostoucím každého dne, drtícím jej ve skálopevném obětí a neumožňujícím nic jiného, než čekat na den, o němž věděl, že přijde.

Soukromý kolaps jediného muže se stal kolapsem celého systému.

Árón Koss-Solón se bál odjakživa. O všechny a ponejvíce o sebe. Bál se o svou ženu, o její krásu, o její pohled, co by mohl někdy připadnout někomu jinému. O Patrika Nikolase se bál taky. Bál se , aby se mu nedejbože něco někdy špatného nestalo. Bál se tolik, že se nakonec bál přiznat si, že se bojí.

Sloní Slza byla dobyta a obsazena novými lidmi tak lehce, že se mohlo zdát, že bylo bývalo stačilo jen lusknout prsty.

Padesát šest minut nehybnosti muže, co se v jediném okamžiku poznání zhroutil do nicneznamenajícího apatického zlomku vědomí, muže, jenž měl na svých bedrech osud Sloní Slzy. Padesát šest minut naservírovalo strategický přístav stejně překvapenému agresorovi jako na zlatém podnosu.

* * *

"Je tam?" Hlouček lidí otupěle přešlapoval na místě, které náhle dál nevedlo.

"Ptám se tě, je tam?" Bušení a kopání se rozlévalo do ztracena. "Otevři, ty jeden zatracený parchante!!!"

"Je to marné!"poznamenal tichý hlas.

"Cože?!!"

"Je to marné, říkám, nepustí tam ani Patrika, ani Hellas, proč by tam měl pustit nás?"

* * *

PIKOBOLD