Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan Karafiát

Broučkovy pohádky

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Broučkovy pohádky

Jan Karafiát

O TOM, CO SE DVĚMA MLADÝM ŽABÁM PŘIHODILO NA VÝLETĚ.

Dlouho se na to těšily, a říkaly si, že jak to na výletě bývá, i jim se něco přihodí. A přihodilo se. Bylo velice krásné jitro v červnu, když se pustily na cestu. Domácí jim mnoho pěkného neprorokovali. "Však se, myslím, tak veselé nevrátíte." Ale ony tomu nevěřily. Proč by se jim nemohlo jednou také něco pěkného přihodit?

A tak se vesele braly do širého světa. Ještě svět tak pěkný neviděly. Sluníčko svítilo, kvítka se usmívala, rosa se třpytila, a cvrčci cvrčeli s ptáčky o závod. A pořád viděly něco nového a nikde se jim nic nestalo.

Až pak viděly před sebou krásný, veliký dvorec uprostřed rolí, luk a zahrad. Vrata ode dvora byla dokořán otevřena a co jim tam padlo do oka, byla řada velikánských lesklých hrnců stojících podél zdi na nízké lavici.

"Ty, co pak to tam mají?" - ,Však se můžeme podívat'. - A šly se podívat. Ten jeden hrnec selka zapomněla přikrýt. - "Co oni v těch hrncích asi mají!" - ‚Já bych tam vyskočila.' - "Však já také." - A než by tři napočítal, žbluňk, žbluňk, a už byly žáby v hrnci. Byl to dvouušník smetany.

Dlouho se nemohly vzpamatovat. Až pak se obě ptaly: "Ty, co pak to vlastně jest?" - ,Mně se zdá, že jest to smetana, o které jsme slýchaly. Co myslíš? Byli-li naši kdy ve smetaně?' - "Ó kde by! To by nám už dávno byli pověděli. Ti se budou divit, až uslyší, že jsme byly ve smetaně." - A tak byly rády, že se šplouchají ve smetaně.

Ale i toho se žába brzy nasytí. - "Ty, jak pak my se odtud dostaneme ven?" - ,Pane, to já sama nevím. Kdyby jen bylo o něco se opřít.' - Ale nebylo oč se opřít. Stěny byly hladké jak sklo, a hrnec byl na tři prsty neplný.

Po nějaké chvíli začaly mít žáby strach. - "Ty, mně se zdá, že jest s námi zle." - ,Proč by bylo s námi zle?' - "Naši povídali, že se tak veselé nevrátíme, a já myslím, že my se nikdy nevrátíme. Vždyť my odtud nevylezeme." - ,A co řekla mama, že máme dělat, až s námi bude zle?' - "Já už jsem to zapomněla." - ,Máme skákat, jako bychom rozum pozbývaly.'

A tak začaly sebou v hrnci zmítat, jako by rozum pozbývaly; přestaly teprve, když už pro únavu nikam nemohly. - "Ty, mně se zdá, že jest to v hrnci jaksi jinaké." - ,Mně se také zdá. Ale co by to bylo?' - "Jsou to samé drobečky, a ostatek jest řidší. Dělejme to ještě jednou, jak nám mama poradila, a mnohem více."

A zmítaly sebou ještě mnohem více, jako by už žádného rozumu neměly. Zatím pak byla smetana nadobro stlučena, a po dlouhých zkouškách dostaly žáby všecko máslo šťastně do jedné hromady, a tak je připěchovaly k stěně hrnce, že už měly oč se opřít, a šťastně se vymrštily ven. Ani však si neoddechly a úprkem utíkaly ze dvora.

Teprv když zas byly v trávě, začaly drobátek přemýšlet. - "Co tomu selka řekne, až uvidí, že má smetanu už stlu-čenou?" - ,Snad bude ráda.' - A co teď? Má se ve výletě pokračovat? Ale žádná z nich už chuti k tomu neměla. Ze tedy raději půjdou domů. A šly domů.

Na cestě přišly k překrásnému potůčku. Ihned se do něho vrhly, a dobře se vykoupaly. Ale brzy toho ta jedna litovala. - "To jsme se přec jen neměly koupat." - ,A proč by ne?' - "Byli by aspoň na nás viděli, že jsme byly ve smetaně. Teď nám to nebude nikdo chtít věřit." - ,Bodejť by nám to naši nevěřili. Když nám věří, co ani není pravda, jak pak by nám čirou pravdu nevěřili!'

A byly brzy doma. To bylo divení! - "Už jste se z výletu vrátily? Brzy jste přišly. A cože se vám přihodilo?" - Mnoho a mnohokrát musily tu historii vypravovat. S počátku se to každému zdálo být k neuvěření, ale když to dlouho poslouchal, každý tomu na konec uvěřil. Tata byl vždycky znovu rád, že to tak dopadlo, a mama byla celá šťastná, že jim tak dobře radila. Ale přece se všechněm zdálo být rozumnější na výlety nechodit.

Broučci se velice smáli, když to tatínek vypravoval. Maminka pak řekla: ,To se jim na výletě podařila pěkná lež!' A když tatínek letěl druhý den zas svítit, Broučci volali za ním: "Tatínku, kdybyste potkal ty prolhané žáby, řekněte, že jim nevěříme, a že toho, kdo lže, ani nepozdravujeme.'

O TOM, CO LIDUNKA VÍDALA, KDYŽ BYLA MALÉ DÍTĚ.

Bylo z půlnoci, jednou v létě. Okno do zahrady bylo v ložnici otevřeno, a všickni pevně spali. Lidunce bylo teprv asi půl roku; i ona v kočárku krásné spala. Tu však se probudila a začala se usmívat. - Na koho se to usmívala? - Viděla v ložnici anděla.

Díval se na ni, a ona se dívala na něj; usmíval se na ni, a ona se usmívala na něho. Ano, sklonilť se k ní do kočárku, pozvedl jí hlavičku, a urovnal podušku. Na to pak ona hned zas krásně spala.

Když se zas probudila, bylo ráno. Maminka stála nad ní, a dívala se a smála. Lidunka se začala také usmívat, a chtěla něco vypravovat, ale neuměla.

- "Ty má zlatá, bezzubá babičko, něco se ti pěkného zdálo?" - Lidunka kývala: ,I ne, mně se to nezdálo.' - "Ó zdálo se ti, má panenko, zdálo." - ‚I nezdálo. Vždyť jsem ho viděla, a on mne také. Počkejte, až jen se té podivné vaší řeči přiučím.' - Ale maminka, zvedajíc ji z kočárku, a líbajíc ji, pořád tvrdila: "Ó zdálo se ti něco velice pěkného, a dobře ses vyspala."

A tak to bývalo i v jiné noci. Lidunka se už na něho těšila, a on se snad těšil na ni. Vždy se na sebe pěkně usmívali, anděl se jí i dotekl, a ona velice dobře spala. Ale ráno, když chtěla žvatlat, nikdy nedovedla po česku říci nic, a maminka celá šťastná vždy jen opakovala to své: "Ó zdálo se ti něco velice pěkného, zdálo, a dobře ses vyspala."

Ale jednou anděl řekl: "Panenko, bylo by lépe, aby ses té jejich řeči ani neučila. Ale když to musí být, pak nesmíš nikdy ty jejich nepěkné řeči poslouchat. Musíš si takhle uši zacpávat. A kde se co nepěkného bude dít, nesmíš se na to jedním okem podívat."

Lidunka hodlala na slovíčko poslechnout, a tam venku neposlouchat nic nepěkného, a ani se na to nedívat; ale doma arci poslouchala všecko, očka pak zavírala jen, když chtěla v kočárku usnout. A čím lépe všemu rozuměla, a čím zřetelněji všecko viděla, tím více se jí anděl s očí ztrácel. Až nakonec neviděla nic. Jako by ho ani vůbec nebylo.

Ale teď už uměla česky. I vypravovala jim, kterak vídala anděla, a jak se na sebe z veliké lásky usmívali. Tu však jí to všichni jednomyslně vymlouvali: "To se ti, panenko, jenom něco pěkného zdálo." - ,Ano, bylo to velice pěkné, ale nic se mi nezdálo. To byla skutečnost. Nejčastěji stával na tomto místě. Však to zde po něm drobátek voní doposud.'

"Ne tak, dceruško. Kdyby to byl nebyl sen, pak bys ho vídala podnes." - ,Arciže jsem ho mohla vídat podnes, kdybych byla všecko neslyšela, co jsem zde slyšela, a všecko neviděla, co jsem zde viděla. To všecko vždycky pěkné nebylo, a on mi povídal, nebudu-li si zacpávat uši, a nebudu-li zavírat oči, že ho víckrát neuvidím.'

O OSLOVI A RYBÁCH.

Já bych byl rád věděl, čemu se učí, a několikrát jsem letěl kolem, ale nebylo mu dobře rozumět. Jenom jsem slyšel osla jmenovat. Tu vkročil ze školy do zahrady pan učitel. - "Synáčku, vždyť už nevidíš. A budeme večeřet." - ,Však já to, tatínku, už umím.' - "Tak mi dej čítanku, a odříkej."

"Osel a ryby.

Bajka.