Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Michal Kasík

Kočkou proti své vůli

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Kočkou proti své vůli

Kočkou proti své vůli

Michal Kasík

Věnováno mé dceři Michaele a jejím kočkám.

Tento příběh není fikce a veškeré vystupující osoby jsou skutečné. Alespoň pro mě...

"Dobrou noc holky moje, a ty si, Eliško, važ toho, že spíš s maminkou v mojí posteli", pohladil jsem ženu a dceru po vlasech.

"Mňau", připomněla se mi naše kočka, která se uvelebila mezi holkama, a pohladil jsem ji taky.

"Dobrou a moc, Marku, neponocuj, však zítra je taky den"

"Jo, to nikdy Jano nevíš", zažertoval jsem.

"Dobrou, tatínku", popřála mi Eliška.

Zavřel jsem dveře ložnice, abych holky nerušil. Vím, že to není příliš výchovné, aby si dítě zvykalo spát v posteli rodičů, ale na druhou stranu, já se do postele hned tak nedostanu.

Zasedl jsem si v pracovně k počítači, že snad konečně už dodělám část programu, nad kterou jsem se trápil několik dní, a naše druhá kočka, respektive kocour, mi vyskočil na klávesnici a odmítal se hnout.

"Mňauuuuuu !!!", mňoukal kocour jako blázen a přešlapováním po klávesnici vytvářel v programu unikátní části kódu.

"Kocourku, já ti vůbec nerozumím, co po mě chceš?", natáhl jsem ruku, že ho podrbu za ušima...

Nic. Vpravo nic ani vlevo nic. Nahoře nic dole taky nic. Ovšem ne obyčejné nic, ale Nic s velkým N. A pak jsem tady tedy ještě já. Ale jak tak na to koukám, dá- li se to tak říci, já s malým j, neb jsem někde pravděpodobně nechal tělo. Ale zase na druhou stranu kde je nic, tedy Nic, tam je i klid a já alespoň nejsem ničím rušen v přemýšlení, kde to jsem, kde je moje fyzická část a jak je možné, že existuju bez ní. No, a málem jsem zapomněl na nepodstatné, kdo že vlastně jsem. Kdo tedy jsem Já ?

No, tak bych začal něčím jednodušším. Jakou má Nic barvu ? Hm, ať se dívám, jak se dívám, a že to bez očí je fakt divnej pocit, tak docházím k závěru, že nijakou, přesněji žádnou. No co se tak od Nic dalo čekat.

Ok, zkusím tedy radši další z otázek, kde je moje tělo ? Že bych byl mrtvej ? Tohle je posmrtný život ? No dost divný posmrtný život... Jiná forma existence v jiné realitě ? Ale pak tedy Nic je dost málo. A co se na to podívat z náboženské strany věci. Ráj ? To pak tedy lituji věřící. Peklo ? Bez Satana a tak ? Nikde Nic, to Nic s velkým N a jen já. Já sám. Sám se sebou. Na věčnost. Malé úsporné peklo, sám sobě žalobcem, soudcem, žalářníkem a zpovědníkem... Jo peklo by to mohlo být. K takové existenci tělo není třeba a zároveň by to mohla být i odpověď na otázku, kde to jsem. "

Na moment jsem uvěřil své teorii o peklu.

"Ne, to je blbost, za prvé jako správný ateista na peklo nevěřím a za druhé já jsem hodný chlapec."

Náboženskou teorii jsem definitivně zavrhl a pokračoval dál v úvahách.

"Tak pak jedině teorie za všechno můžou mimozemšťani, na ty se dá svést všechno. Ovšem moment, zas takový klid tu není, něco slabého slyším"

Soustředil jsem se, abych rozluštil ten zvuk. Byl to čím dál hlasitější. Po chvíli jsem zkoušel přijít na to, jak si neexistujícíma rukama zacpat neexistující uši. Kravál to byl neuvěřitelný a zněl asi takhle: "Tak už se kurva fix prober, nemáme na to celý den, dávám ti poslední možnost"

Pravdou je, že bych tomu hlasu rád vyhověl. Ale vůbec jsem netušil, jak to mám udělat.

"Hej, kdo jsi" snažil jsem se překřičet hlas, ale ten mě s úspěchem ignoroval.

"Co teď udělám, neudělám rád, ale jestli nezabere tohle, pak už nic" konstatoval hlas.

"Jaaaaaaaaaaaaaaauuuuuuu", mým neexistujícím tělem projela neuvěřitelná bolest. Tak neuvěřitelná, že jsem cítil každý sval, každou kost, každý nerv. Jen stěží jsem popadal dech a řval tou šílenou bolestí. Když bolest přešla a já slyšel jen svůj sípavý dech a tlukot svého srdce, uvažoval jsem, že teorie o peklu nebyla zas až tak špatná. Ovšem něco se změnilo. Všude byla tma a já měl zpátky tělo. A taky smrad, který mě v pravidelných intervalech ovíval. Smrad, jaký je cítit snad jen ve skladu norského přístavu plného vykuchaných nahnilých ryb. Ta tma mi trochu vadila a na rybí puch jsem si jen těžko zvykal, ale všechno lepší, než Nic. Za nějaký čas jsem si vzpomněl, že tmy se dá zbavit tak, že otevřu oči. Na to, co udělám s rybím odérem jsem zatím nepřišel. Ano, o nosu se mi pár věcí vybavilo, ale jestli se dá zavřít, to netuším. Zkusil jsem levé oko. Pomalu, pomaloučku. Šlo to dobře, ale výsledek zatím nic moc. Tak jsem zapojil do práce i pravé oko. I když už jsem měl obě oči dokořán, tak tma nezmizela, ale byla jiná. Uprostřed mého zorného pole byla černější, než co jsem doposud viděl, po okrajích prosvítalo světlo a uprostřed té černoty na mě svítily dva žluté úzké proužky. A jak se můj zrak lepšil a vidění se mi ostřilo, skvrny a fleky dostávaly tvary a barvy, a já zjistil, že ležím zády na zemi, ruce a nohy rozhozené, na prsou mi sedí kocour černější než noc, svoji hlavu má asi centimetr před mým obličejem a strašně mu smrdí z tlamy po rybách. Předl. Po nějaké době ho to asi přestalo bavit, z úzkých proužků se mu staly dvě obrovské svítící oči a řekl: "Ahoj Marku."

Vytáhl mi dráp z tváře a otřel si ho o mou košili.

Posadil jsem se, kocour ze mě slezl a začal s hygienou srsti. Rozhlédl jsem se kolem sebe, abych zjistil, kde to jsem. S navrácením těla se mi vracela i paměť a to, uprostřed čeho jsem seděl na podlaze, byly trosky domu. Trosky mého domu. Našeho domu, domu v kterém jsme žili společně s mojí ženou Janou, dcerou Eliškou a kočkami. S kočkou bělejší než čerstvě padlý sníh, které jsme říkali Albína, ačkoliv podle chování se měla jmenovat spíše Otesánek. Co bylo příliš pomalé, neschované, nezakryté či nezavřené, to okamžitě skončilo v jejím žaludku. A poslední spolubydlícím byl kocour, jehož srst měla podobné vlastnosti ke světlu jako černá díra. Fotony nejenže neodrážela, ale s největší pravděpodobností je i pohlcovala. Jednoduše to byl nejčernější kocour. Černější než nejčernější černá. No a podle toho měl i velmi originální jméno. Čert. Ale faktem je že, i jako malý ďáblík vypadal a taky se tak choval. A byl ujetej na rybách. Ryby v jakékoliv úpravě a množství. I když preferoval úpravu: za syrova, množství: mnoho.

A právě tenhle kocour mi před chvílí seděl na prsou, funěl mi do ksichtu společně se svojí poslední rybou a řekl mi "Ahoj".

"Proboha, co to melu", přemýšlel jsem nahlas, " copak náš kocour umí mluvit ? Copak vůbec kočky mluví ?"

Podíval jsem se na Čerta, který se zatím úspěšně propracoval k hygieně genitálií.

"To byl asi nějaký posttraumatický šok, kočky přeci nemluví, viď, Čerte, nebo snad umíš mluvit ?"

Kocour zanechal své dosavadní činnosti, posadil se, nastražil uši, upřeně se na mě podíval a udělal "Mňau". A pak dodal: "Pokud máš nějaké otázky, rád ti na ně odpovím. Ale zpět k tvé původní. Já uměl mluvit vždycky, ale až teprve teď mi rozumíš."

To, že kocour mluvil, mě docela překvapilo. Ale na druhou stranu, když se nabídl s vysvětlováním, tak je asi víc než fajn, že mu rozumím. Ne ? Ovšem pomalu mi začalo docházet, že je více věcí v nepořádku . A mluvící kocour je jen prkotina.

Natáhl jsem k Čertovi ruku a začal ho drbat mezi ušima, což mělo za následek proměnu jeho očí zpátky v úzké proužky a spuštění malého kompresoru. Tedy kdo Čerta neznal, tak by měl dojem spuštění malého kompresoru, ale ve skutečnosti začal kocour jen příst.

Když už mi ruka začala umdlévat od drbání a dostatečně jsem se uklidnil kontaktem s kočičí srstí, zeptal jsem se: "No, tak spusť a začni tím, kde je zbytek rodiny. Nepodstatné věci jako existence v nekonečné prázdnotě bez tělesné schránky či proč tam kde byla kuchyně a dětský pokoj teď, není nic, respektive je Nic a táhne se od obzoru k obzoru, si necháme na později."

"No, kde přesně holky jsou, to bohužel netuším", kocour se uvelebil na převráceném křesle a pokračoval,"a co přesně se stalo, no jedná se o obyčejnou vojenskou invazi, při které se něco zvrtlo. To NIC, u kterého se teď nacházíme, je následek prolnutí dvou realit, reality naší a reality invazní armády. Jednoduše řečeno, někde se jim to podělalo a oba světy se při přechodu okupačních jednotek prolnuly skrz sebe a v místě prolnutí se obě reality vyrušily v absolutní Nic. Přesnější popis ti já neřeknu, nejsem fyzik, ale jen kočička"

Chvíli jsem si pokoušel srovnat v hlavě, co kocour právě řekl, ale vzhledem k tomu, že jsem měl právě pocit, že mi někdo zarazil do hlavy rozžhavenou tyč a kroutil s ní dokola, vyšlo ze mě jen duchaplné: "Proboha, co to meleš?"

"No, že jsem jenom kočička, tedy vlastně kocourek"

"Když už, tak pořádný kocour, Čerte", změřil jsem si pohledem jeho černé kočičí tělo,"ale já myslel to o těch realitách a invazi"

"Jo tohle, já zapomněl, že ty, jakožto člověk vidíš a znáš svět, respektive realitu, velmi omezeně. No, i když jen člověk pravděpodobně nebudeš, protože takhle blízko k Nicotě lidský mozek prostě zkolabuje, to, že jsi stále naživu, je známkou toho, že je s tebou něco v nepořádku. Ovšem já vždycky tvrdil, že úplně normální nejsi" a vykouzlil pod svými fousy cosi jako poťouchlý úsměv.

"Nebuď drzej !", sebral jsem nejbližší na zemi ležící předmět a mrsknul jím po kocourovi. Samozřejmě jsem ho netrefil a z onoho předmětu se vyklubal můj kapesní počítač palm, čehož jsem si všiml, až když už letěl.

"Bejt tebou, týhle hračky bych se zrovna nezbavoval, ta se může hodit"

A jen jsme s kocourem bezmocně sledovali, jak palm opouští prostor bývalého pokoje a míří si to k Nicotě. A že to byl dobrej palm, našlapanej funkcemi, výpočetním výkonem lepším než nejnovější stolní počítač, o neuvěřitelné paměťové kapacitě ani nemluvě. Tak když právě tenhle palm protnul pomyslnou hranici a zmizel v Nicotě, kocour sarkasticky prohlásil:"A je v prdeli."

"Hele kocoure, tvoje vyjadřovací schopnosti jsou sice úžasné, ale sliboval jsi vysvětlení"

"A kde že jsme to skončili ?"

"Že nejsem úplně normální."

"Jo, to je pravda, už jen z toho důvodu, že tvůj mozek stále funguje"

Prohmatal jsem si hlavu v naději, že najdu odpověď na to, proč mi mozek stále funguje, když podle kocourových slov by měl dávno zkolabovat, ale docílil jsem jen toho, že se tyč začala otáčet v opačném směru. Praštil jsem čelem o zeď o kterou jsem byl opřený a ejhle, tyč sice nezmizela, ale zastavila se.

"Vždyť říkám, nejsi úplně normální", pokračoval kocour a nenechal se vyvést mým osobitým způsobem, jak si urovnat myšlenky,"nicméně, zapomeň na svět takový jaký jsi znal, ten už neexistuje. Část byla vyrušena a část se změnila tak, že to, co jsi doposud znal, neplatí. O holkách vím jen to, že je Albína dokázala přemístit ještě před prolnutím realit, a protože se právě všechny tři nacházely v místě prolnutí, neměla moc času a prošli do nejbližšího, no můžeme tomu říkat vesmír, či realita. A protože se všechno seběhlo na můj vkus příliš rychle, nestačila mi říct, kde přesně jsou, a teď po nich není ani stopy. Ostatně Albíny hlavní obor není cestování mezi světy, ale léčitelství."

Srovnal jsem si ještě jednou myšlenky dobře mířenou ranou čelem o zeď, tyč definitivně zmizela. Konečně. Jen mě trochu bolela hlava. A jak by ne, když s ní mlátím o zeď.

"Čerte, co to zase kecáš ? Jak prošly do jiného vesmíru ? Jak léčitelství ? Copak jde jen tak beztrestně procházet mezi světy ?"

"Samozřejmě, jsme kočky, zapomněl jsi ? A kočky to umí od nepaměti."

"A co ta armáda, okupační jednotky a tak ?"

"Každá civilizace občas potřebuje doplnit přírodní suroviny, rozšířit životní prostor a asi jim Země přišla pro tyhle účely víc než vhodná."

Vstal jsem ze země a šel pomalu k Nicotě.

"No já se už nedivím ničemu, proč by kočka, když mluví, nemohla procházet mezi světy, že? Ale řekni mi jedno, proč ses držel celou dobu u mě ?" a zatímco jsem mluvil, došel jsem tam, kde začínala Nicota.

"No to je jednoduchý, přítomnost v tvé blízkosti je pro nás kočky neuvěřitelný relaxační prostředek a pak tě používám jako katalyzátor pro snadnější přechod mezi světy. Tvůj mozek produkuje totiž zvláštní druh elektrické aktivity , kterou jsem zatím u nikoho jiného nezaznamenal. A to nemluvím jen o lidech. Párkrát jsem tě i vzal do jiných světů s sebou, samozřejmě jen tvoji duševní podstatu, ale nikdy sis to nepamatoval a útržkovité vzpomínky jsi považoval za sny. Ale tím co se stalo, se změnilo i něco v tobě, a nejenže mi rozumíš, ale předpokládám, že se u tebe objevily i jiné vlastnosti. No a v neposlední řadě, že tě mám rád.", dokončil Čert proslov.

"To by mě zajímalo jaký vlastnosti, třeba jako superman, nebo tak něco ?", utahoval jsem si z kocoura,"a co si takhle dojít pro toho palma ?"

Stál jsem milimetry od místa, kde začínala Nicota, a snažil se něco uvidět, ale jediné co jsem viděl, bylo velký, no prostě Nic.

"To ať tě ani nenapadne, tam nevydržím dlouho ani já, a když už, tak mě to stojí příliš mnoho energie".

Než stačil kocour dokončit své varování, strčil jsem přes hranici nereality hlavu a rozhlédl se. V první chvíli jsem myslel, že se vrátila tyč, kterou jsem pracně vymlátil z hlavy a že to se mnou švihne, ale za chvíli se vše ustálilo a já zahozený palm uviděl. Tedy né, že bych ho viděl tak jako obyčejně, nedá se to popsat, prostě jsem věděl kterým směrem je, ale to taky není přesný popis, protože směry tady neexistovaly. Vystrčil jsem hlavu zpátky. Kocour na mě vyděšeně zíral, celý naježený. Je fajn, že i když se z něj stala mluvící kočka, tak základní gesta mu fungují stále.

"Čerte, je tam, dojdu si pro něj"

Místo odpovědi jsem se dočkal ještě naježenější srsti, s které se staly spíše ostny, že by mu je záviděl i statný dikobrazí samec. Vykročil jsem tedy a ocitl se na druhé straně, anebo by se spíše hodilo říci v druhé straně. Veškeré mé smysly tu ztrácely smysl, respektive smysl tu nedávalo nic a vůbec mi to všechno připadalo jako nesmysl, až jsem se do svých úvah zaplétal. Ale čím více jsem do Nicoty pronikal, tak se obávaná tyč vracela a vzala si na pomoc spoustu kamarádek. S tím bylo potřeba něco udělat. Vytvořil jsem k palmu chodník lemovaný stromořadím a vydal se po něm. Tohle bylo jiné než moje prvotní seznámení s Nicotou , s kterého mě tak drasticky kocour přivedl zpátky. Drápem do faciális. Tohle mi bude muset ještě vysvětlit. Ale zpět do Nicoty. Prostě jsem se bránil proti naprostému vyšinutí tak, že jsem si vytvářel berličky v podobě hmotných obrazů. A šlo mi to to čím dál lépe. Stačilo jen chtít a stromořadí se proměnilo ve sloupořadí a na každém sloupu jsem nechal zhmotnit barevného ptáčka, který mi na cestu zpíval. Když jsem došel k palmu, prostě jsem ho zvedl a dal si ho do kapsy. Obrátil jsem se , že se vrátím, a co nevidím! Čertovu hlavu, jak ji strčil z reálného světa do Nicoty a s tlamičkou otevřenou údivem se dívá na mě a můj právě stvořený mini svět. Zamával jsem mu , nechal vše zmizet a vytvořil koleje až na hranice reality a to jsem se nemohl rozhodnou jestli dám přednost betonovým či dřevěným pražcům. Tak jsem to náhodně namixoval. Když mi přijel vlak, nechal jsem se odvézt, přeci nepůjdu zpátky pěšky?

Vystoupil jsem z Nicoty do reality, "Sakra, nějak mi vytrávilo, kocoure".

Čert zavřel údivem pokleslou čelist.

"No, není, se co divit a jak se teď vůbec cítíš? To, co jsi teď právě předvedl, to jsem v životě neviděl. Tohle tě muselo připravit o ohromné množství životní energie", kroutil svojí černou hlavičkou.

"Kromě toho hladu je mi fajn, a dokonce i hlava přestala bolet."

Tlamu měl sice už dávno zavřenou, ale z údivu stále nevycházel, "Chtěl bych teď vidět tvoje EEG..."

"Kocoure, co mi ještě tajíš ? EEG ? A mě říkej, že já nejsem normální. Já si rozhodně normální kočku nepředstavuju takovou, která umí číst v EEG grafu, mimochodem co budeme dělat dál? Já navrhuji najít zbylé členy rodiny a pak se uvidí. I když nevím vůbec jak."

"Jestli chceš vědět, co dál, tak já navrhuju hnout zadkem, a to co nejdříve. A vzít to přes obchod se zbraněmi, protože to je nevhodnější komunikační prostředek s blížící se společností."

"Nakonec, proč ne a co se ještě stavit v potravinách, protože bych sežral krávu i s rohama", pohladil jsem svoje břicho, s kterého vycházelo táhlé a čím dál hlasitější škrundání.

"Tak to vem klusem", vyběhl kocour do trosek mrtvého města a já v závěsu za ním.

"Hele, proč se nemůžeme taky přemístit do jiného světa, když to tak, jak říkáš, krásně ovládáš ? Nebylo by to jednodušší, než někam zdrhat ?"

Čert se ani neobrátil a v plné rychlosti jsem dostal odpověď:"To není tak jednoduché a pak nevím, jestli to dokážeš i ty, i když jsem viděl od tebe věci nevídané. Bacha nezakopni."

I přes upozornění jsem se málem přerazil přes mrtvolu nataženou napříč přes chodník. Rozhlédl jsem se a viděl že není jediná. Všichni zřejmě zemřeli v jednom okamžiku. Kocour nezpomaloval, spíše naopak a já mu přestával stačit a doufal jsem, že ho neztratím z dohledu. Funěl jsem jak parní lokomotiva v plném záběru. Ale i kdybych ho ztratil, bylo mi jasné, kam míří. My opravdu běžíme k obchodu se zbraněmi. Ale copak já vím něco o zbraních ???

"A před čím vlastně utíkáme ?", křičel jsem na kocoura, s kterého jsem viděl jen stín za rohem.

"Před smrtí", řekl kocour tónem, po kterém mi přeběhl mráz po zádech.

V obchodě bylo pusto, tedy když nepočítám mrtvého prodavače.

Na pultě stál kouřící hrnek kafe a nakousnutý sendvič. Zřejmě od té podivné události neuplynulo ani tolik času, když nestačilo vystydnout kafe.

Okamžitě jsem se vrhnul na ty lahůdky; co na tom, že si na nich zřejmě ještě před chvílí pochutnával ten mrtvý. Ten už sendvič stejně nedojí a já jídlo nutně potřebuji.

Kocour stáhl ze stojanu nad pultem brokovnici a táhnul ji ke mě za řemen po pultu, a přitom shodil na zem hrnek s tím nádherně vonícím kafíčkem. Naštěstí většinu sendviče už jsem zpracoval. Až se mi z toho dělaly boule za ušima.

Čert přede mnou pustil řemen z tlamy: " Teď proboha nežer a nabíjej !"

"Škoda toho kafe", snažil jsem se ze sebe dostat, ale s plnou pusou to šlo fakt špatně. Kocour se na mě s odporem podíval a tak jsem už radši bez řečí z pultu vyndal krabici s příslušnými náboji a naládoval zásobník brokovnice. Je vidět, že se kocour opravdu vyzná, nevybral kde jakou brokárnu, ne nic obyčejného, ale se zásobníkem na 16 nábojů. Opravdu ho budu muset podrobit podrobnějšímu výslechu, co je vlastně zač. Celou dobu se maskoval jako kočka domácí, a přitom... Ovšem ani já jsem se nenechal zahanbit. Při nabíjení jsem si totiž všimnul, že pod přelepkou krabice nábojů "černá zvěř" je nápis "pouze pro zásahové jednotky". Tak jsem si jimi pro jistotu nacpal kapsy. Špičkou boty jsem se dotkl prodavačova chladnoucího těla,"máš tu zajímavý zboží, ačkoliv jsem od přírody pacifista, tak si tu asi uděláme nákup". Zazubil jsem se na kocoura a nabil poslední náboj.

"Teď buď prosím tě ticho a dělej, že neexistuješ, já jakožto kočka, bych se schoval velmi snadno, ale s tebou je trochu problém."

"S neexistenci mám už jakési zkušenosti", nějak se mi začala vracet nálada a nebo mi prostě ze všeho přeskočilo, ale na druhou stranu, na to, že místo všedního pracovního dne, kdy touhle dobou bych byl na cestě do zaměstnání, se krčím za pultem v obchodě se zbraněmi s nabitou brokovnicí s mrtvým prodavačem a rozmlouvám s kočkou, tak jsem nedopadl ještě nejhůře. Ale jak kocour už říkal, stejně nejsem normální.

"A můžeš mi konečně říci, před čím se schováváme ? Smrt je dost obecné téma"

"Ticho a dřep, ať tě zatím pultem není vůbec vidět !," skočil kocour z pultu na regál a ztratil se mezi vystaveným zbožím.

"No super, vždycky jsem chtěl vědět, jak se zachová kočka, když jde do tuhého a a teď už to vím, prostě vezme roha"

Ale snažil jsem se alespoň zachovat podle rady a pokusil se být neviditelný. Ovšem po pár minutách už mě to dřepění vedle mrtvoly přestávalo bavit. Pomalu jsem vykoukl z poza pultu, což byla zásadní chyba. To, co jsem uviděl mi vyrazilo dech. Bytost humanoidního tvaru, ovšem měla na sobě víc kovu než středověký rytíř. Zřejmě to jsou pláty brnění, jen části hlavy byly organické. No, nevím, jestli bych měl s brokovnicí šanci. Zatím mě neviděl, tak snad při tom i zůstane.

Potichu jsem se zase skládal pod pult, když v tom se o slovo přihlásil palm. Veselou melodií se mi snažil připomenout,abych nezapomněl, že dneska vyzvedávám Elišku ze školy já.

"A kurva" zaklel jsem na adresu počítače, vypnul jeho alarm a pomalu se podíval nad pult.

Díval jsem se, no oči bych tomu opravdu neříkal, spíše do optického systému té bytosti. Provazce tkání ji pulzovaly na obličeji a chuchvalce hlenů jí stékaly po krku po plátech brnění.

Nečekal jsem, co bude, a jako správný obchodník jsem přešel rovnou k akci:" Budete si přát ? Máme tu výborné podpultové střelivo."

Strčil jsem jí hlaveň k hlavě, tam, kde jsem tušil, že je nechráněna pancířem, a vystřelil. Bytost se z rachotem svalila. Vylezl jsem a šel se přesvědčit, že s vybraným zbožím byla opravdu spokojena, a jako dobrému zákazníkovi jsem jí přidal další dávku zdarma. Tentokrát mezi pláty.

Když jsem se dostatečně ujistil, že další obchod už není potřeba, ve dveřích se objevila druhá.

"Dneska tu máme nějak narváno, není liž pravda ?" a od boku jsem vystřelil na nově příchozí. Broky jen zabubnovaly o její ochranné pláty a odrazily se ke mně. Naštěstí už neměly dostatek kinetické energie, ale i tak jsem si připadal jako bažant, který právě potkal myslivce.

Bytost pozvedla jednu paži a ta se ji začala transformovat na něco, co se podobalo motorové pile kombinované se sbíjecím kladivem, a rozvážným krokem se vydala ke mně, nově vzniklým nástrojem napřed. Pomalu jsem ustupoval pozadu k regálu,co krok to, jedna rána z brokovnice. Ovšem tahle mrcha se zřejmě poučila a stáhla si jakési hledí, které sice mělo po stranách malé otvory, ale z několika metrů jsem jí evidentně neublížil a blíž jsem se kvůli jejímu pracovnímu nástroji neodvážil. Po patnáctém kroku jsem narazil zády na regál a začal lovit v kapse náboje, zatímco zbíječkopila se mi nebezpečně blížila k hlavě.

"Skrč se", zašeptal mi kocour do ucha z regálu. Okamžitě jsem poslechl, přičemž se mi patrony rozsypaly na podlahu. Bytost na chvíli zaváhala a v tom samém okamžiku jako střela vylétl kocour z police a přistál bytosti na hledí, zadními tlapami se zapřel o prsní pláty a přední prostrčil postranními mezerami. Ozval se nelidský skřek, zřejmě po kocourově zásahu bude potřebovat navštívit oční, a nebo možná rovnou oddělení plastické chirurgie. Bytosti se začala transformovat druhá paže v cosi podobné trojzubci, přičemž zbíječkopilou demolovala regál nade mnou. Naštěstí neviděla, kde jsem, ale očividně se chtěla zbavit kocoura pomocí vzniklé obří vidličky. Přemýšlel jsem co teď, nerad bych, aby si Čerta napíchla jako jednohubku. Ještě jsme si měli tolik co říct.

Nápad mi přistál zničehonic do klína, respektive, z demolované police mi spadla do klína krabice ručních granátů. Jo, ten prodavač se nezdál, zřejmě tu pod rouškou loveckých a sportovních zbraní vedl černý trh se zbraněmi. Jeden granát jsem vyndal, shodil ze sebe krabici, odjistil ho a zařval na kocoura: "Teď se koukej, Čerte, zase schovat ty, budou padat hlavy".

Kocour se pustil a se skřípěním sjel monstru po brnění, přičemž na něm nechal solidní rýhy od drápů, a jedním skokem byl za pultem. Vyhnul jsem se trojzubci a se slovy " pozornost podniku" protlačil granát za hledí a snažil se napodobit kocoura. Akorát, že těch skoků jsem měl krapet víc. Ozvala se ohlušující rána a já dopadl za pult na měkké.

"Ten prodavač tě nějak přitahuje", olizoval si kocour tlapky ve snaze zbavit se z nich hnusu po oční operaci, "že by jsi změnil sexuální orientaci na homosexuálního nekrofila ? Počkej, až to řeknu tvojí ženě"

"Kuš potvoro" hodil jsem po něm pojistku od granátu, kterou jsem celou dobu držel v ruce," doufám, že už dneska nikdo nepřijde, práce prodavače se zdá býti opravdu velmi náročná"

Vymanil jsem se z obětí mrtvého prodavače a vykoukl přes pult, na který kocour už stačil vyskočit. Na ploše obchodu se válely ony podivné bytosti, a té obdarované granátem se kouřilo z místa, kde by každý očekával hlavu. Ovšem zeď naproti tím získala velmi zajímavou plastiku. Z kousků kovu a mozkové tkáně.

Kocour seskočil z pultu, došel k monstru bez hlavy a začal s jeho prohlídkou.

"Standardní model průzkumníka, z části kybernetičtí, z části biologičtí, určení pro nepozorovaný průzkum a boj zblízka, používají pouze sečné a bodné zbraně, které si vytvářejí ze svého organismu. Praktické při průzkumu neznámých světů,"dokončil kocour přednášku.

"Bravo, profesore, teď už stačí jen vysvětlit, proč šli rovnou po nás a posluchači se mohou spokojeně rozejít"

Kocour odklopil na boku monstra jakási minidvířka, do vzniklého otvoru strčil pravou packu a nahodil výraz idiota - naprosto nepřítomný výraz s vyplazeným jazykem, který vypadal, že mu už už musí vypadnout z tlamy. Po chvíli packu vyndal a vypadal už celkem normálně.

"Chceš pravdu ? A nebo milosrdnou lež ?"

"Milosrdnou lež, kocourku, na pravdu nějak nejsem dneska připraven"

"V tom případě jsi právě omylem zabil manželský pár, který si šel koupit zmrzlinu, ale bohužel ke své smůle si spletli obchod."

"No tak to ti fakt nežeru. Takže pravdu ?"

"Šli přímo po nás"

"Šli přímo po nás? A jak to víš ? Jsi jasnovidec ?" Trochu jsem ztrácel nervy, přeci jen toho na mě byla za posledních pár hodin trochu více, než by se slušelo. A teď se ještě dozvím, že mě někdo chce zabít. Vždyť ještě včera jsem byl poctivý občan, který měl svoji rodinu, platil daně, každý den docházel do zaměstnání, a teď bojuji o holý život po boku s mluvícím kocourem. Chtělo by to panáka, anebo radši rovnou celou flašku.

"Jasnovidec ? Ani ne, ale stáhnul jsem data z týhle mrtvoly a mezi spoustou nezajímavých informací je rozkaz najít jakoukoliv přeživší živou bytost a zlikvidovat ji. A to pro ně momentálně představujeme my, pokud bys to nepochopil"

Ten kocour je fakt divnej.

"Čerte ?"

"Ano ?"

"Jak stáhnul data ? Jsi snad počítač nebo robot, že čteš data z jiných počítačových systémů ?"

"A kdo ti nakukal, že pro to, abys dokázal přečíst par údajů z tohodle kyborga musíš být robot? Je to jednoduché, na boku má servisní zásuvku, drápy jsem použil místo zástrčky a přečetl, co jsem potřeboval, dokonce to jde i obráceně."

"Obráceně ?"

"Obráceně."

"A to je ?"

"Ty jsi ale nechápavej! Můžu mu nahrát do systému, co mě napadne, popřípadě ho přeprogramovat"

"Přeprogramovat ?", pomalu, ale jistě z kocoura dostávám mindrák.

"Jo, přeprogramovat, tento typ je celkem jednoduchý jednoúčelový stroj, bohužel tyhle by se teď už daly přeprogramovat tak maximálně lešenářskou trubkou." Drápy pravé přední tlapy přejel zabitému stvoření po brnění, až to zaskřípalo, jako když moje bývala třídní psala na tabuli a nechápala, že je efektivnější mít křídu delší než nehty. Na brnění, přes které právě kocour přejel drápy, se objevily hluboké rýhy.

"Hm, tak tohle bych reklamoval", kroutil svojí malou černou hlavičkou, "takovej aušus..." a očichával špony z brnění.

"Čertíčku, nechci ti do toho kecat, ale neměli bychom zvednout kotvy ? Celkem toho už mám plný zuby za tak krátkou dobu. Takže navrhuji nakoupit v tomto skvělém obchodě a pak nás přesuneš do jiného světa a najdeme holky. Co ty na to ?"

Kocour vyskočil na polici, která zůstala nějakým zázrakem po našem řádění jako jediná nedotknutá, do úrovně mé hlavy a díval se mi přímo do očí. Jeho žluté oči s úzkou černou panenkou mě provrtávaly až do nitra samotné duše a rozebíraly mě na prvočinitele. Po chvíli, kdy si ze mě přečetl i to, co já nevím, prohlásil: "Sorry, momentálně to nejde, veškeré pokusy přejít do jiného prostoru v tomto sektoru jsou monitorovány a hned by po nás šli zase tihle kluci", poklepal kyborgovi drápy po prsních plátech, až to zazvonilo, "musíme se nejdříve přesunout fyzicky v tomhle světě někam, kde půjde přechod do jiné reality nepozorovaně provést. Tvoje úvaha o nákupu není vůbec špatná, takže seber nějaké zavazadlo a vyber si, co se ti líbí, zřejmě to budeš při cestě k bodu přechodu potřebovat.

"To jako půjdeme po svých?", zeptal jsem se, zatímco jsem z výlohy sebral batoh vyztužený lehkou slitinou a házel jsem do něj pár granátu, nějaké zásobníky, několik pásů brokových nábojů, a hlavně dvě automatické pistole a mojí oblíbenou brokovnici. I když tu jsem po zralé úvaze z batohu vyndal a nesl s náboji v komorách na rameni a jednu automatickou pistoli s plným zásobníkem jsem si dal za kalhoty a nechápal, jak to filmoví hrdinové dělají, že jim nepřekáží a že nemají strach, že si ho ustřelí.

"Pěšky jít nemusíme, Marku, můžeme použít libovolný dopravní prostředek, který tu zbyl, když si dáme pozor. Podle údajů, co jsem z tohodle chcípáka vytáh, obsadila celá jeho jednotka město a pročesávají ho, aby našli zbytek obyvatelstva a využili, ať už jako otroky anebo suroviny. Ale na druhé straně města je nekontrolovaný prostor, kde by se přejít dalo. Takže se musíme dostat tam."

"Super", řekl jsem a utahoval jsem si batoh, aby mi seděl na zádech. "A jak to uděláme ? Objedeme město dokola ?"

"Kdepak, Marku, to by za prvé bylo příliš neefektivní a pak to očekávají. My půjdeme rovnou městem, respektive pod městem"

"Metrem?"

"100 bodů pro Marka, vážení diváci, právě se přiblížil k jackpotu správnou odpovědí"

"Fajn, tak navrhuji, ať jsme styloví, dojet k metru autobusem, co ty na to, kocoure ?"

"No, proč ne."

Vyšli jsme z obchodu se zbraněmi a zamířili si to na konečnou autobusu.

Když jsme došli k autobusu, všimli jsme si, že k naší smůle je autobus zamčen. Sice jen jednoduchou západkou, ale zamčen.

"Tak co teď, kocoure ? Nepůjčíme si radši nějaké auto ? Bůhví, kde skončil řidič a s ním klíče"

"Řekli jsme autobusem, tak pojedeme autobusem. Ve střední částí je otevřené okénko, vyzvedni mě a prostrč dovnitř."

Tak jsem tedy Čerta vzal a natáhl se s ním k otevřenému oknu. A i když jsem stál na špičkách bylo to stále příliš vysoko.

Kocour se přikrčil a odrazil se od mých rukou, přičemž mi na předloktí vytvořil solidní škrábance, a drápy předních tlapek se zachytil za hranu skla. Zadními hrabal po skle okna a já byl rád, že moje předloktí je už mimo dosah.

Za malou chvilku se vyškrábal a prolezl okénkem do autobusu, ovšem v garážích by z něj neměli radost. Okno, které posloužilo jako plocha pro zadní tlapky, bylo na odpis.

Vrátil jsem se k předním dveřím autobusu, které se se syčením otevřely. Vešel jsem do autobusu a kocour zadními stál na sedadle řidiče a přeními se opíral o volant.

"Dobrý den, prosím jednu přestupní jízdenku."

Čert pomalu otočil hlavu mým směrem, drápem nabodl jízdenku a prostrčil ji ke mně otvorem v plexisklu, které odděluje řidiče od cestujících, a pravil: "Doufám, mladej, že máš drobný, jinak pošlapeš za vozem..."

"Mami. Kde to jsme ?"

Mladá žena, malá holčička a bíla kočka stály uprostřed kvetoucí louky. Byl krásný letní den, příjemné klima, ani horko, ani zima, nebe bylo azurové, tu a tam se na obloze potuloval bílý obláček a do toho všeho se smálo slunce.

"No to mě poser", řekla kočka při pohledu na okolí.

Žena i holčička se podívaly na kočku. Žena přísným, až káravým pohledem, holčička spíše pobaveně.

"Pardon", omluvila se kočka, "já zapomněla, že mi rozumíte."

"No Albo ! Jak to mluvíš ? A jak to, že mluvíš ?" řekla žena bíle kočce.

"Proč by, mami, nemohla mluvit?", vzala si holčička kočku do náručí a začala ji hladit. Ta na oplátku přivřela oči a začala příst. "A kde je táta a Čert ?"

"Eliško, já nevím, já vůbec nevím co se to děje, kde jsme, kde je táta a kde Čert. Jediné co vím, že to tady vypadá jak v nějakém kýčovitém kalendáři 'Naší přírodou'.

Kočka i holčička se na sebe nechápavě podívaly a holčička pokrčila rameny,což mělo znamenat asi něco jako 'Co to ta máma blábolí ?'

Kočka promluvila k ženě: "Ale Jano, co jsi tak překvapená, jak říká Eliška, my jsme mluvili vždy, jen nám díky jistým okolnostem teď rozumíte, nicméně jsem netušila, kam nás ty okolnosti dostanou. A tohle", ukázala sněhobílou packou po okolí, "opravdu předčilo moje očekávání. Předpokládám, že jsme pěkně daleko."

Jana se posadila do trávy, Eliška jí sedla na klín a Jana se zeptala: "Jak daleko, kde daleko ?"

"No přesunuly jsme se do jiné reality, která je bohužel na hony vzdálená té, odkud jsme přišly, ale jinak to nešlo, jste naživu a to je nejdůležitější," odpověděla kočka.

"Ale mě se tu docela líbí", vmísila se do hovoru Eliška, utrhla žlutý květ z květiny, která rostla po celé louce, dala si ho do dlaní a foukla. Květ se zvedl závanem dětského dechu a pomalu plachtil k zemi, přičemž měnil tvar a zbarvení, a než dopadl na zem proměnil se v pestrobarevného motýla, který zamával křídly a vznesl se do vzduchu.

"Dost dobrý" ohodnotila Eliščino kouzlo kočka.

"No všichni tu nejsme", smutně pronesla Jana,"a já nic nechápu, jen mám tušení, že Marek je v pořádku."

Kočka se Janě otřela o bok: "Neboj se o Marka, Čert se o něj postará a najde nás, dříve či později."

"Ano mami, o tátu se neboj, Čert mi na něj dá pozor", vyrobila Eliška svého 53 motýla.

"Eliško, nech už ty motýly, nebo porušíš rovnováhu zdejšího ekosystému", okřikla kočka Elišku a obrátila se na Janu," teď se, Jano, musíme domluvit, co dál."

Eliška uraženě tleskla a motýli se proměnili v kapky vody, které se na kočkou slily v ledovou sprchu.

"Eliško, copak se takhle chová malá slečna ?", Jana pravou rukou předpažila, prsty vytvořila znamení ohně, a než ledová tříšť stačila kočku zasáhnout, vypařila se.

"A sakra", řekla Eliška.

"A sakra", řekla kočka.

"A sakra", řekla Jana.

Jana schovala ruku za zády v domnění, že si předešlé události nikdo nevšiml. Ovšem sežehnutá srst na špičce ocasu kočky se přehlédnout nadala.

"No to ti teda pěkně děkuju, chápu, že při výchově potomků musí být občas tvrdá ruka, ale to se neumíš ovládat ? Já bych se tý vodě v pohodě vyhla, ale tvůj ohňový útok byl dosti nečekaný" pustila se Albína do Jany a začala si čistit postiženou část těla " doufám, že se Čertem s nepotkám dřív, než bude opět komplet bílá, to by zase bylo keců 'Albo, kampak jsi ten ocas strkala ?' nebo 'Albo, ty se nám vybarvuješ a začalo ti to u ocasu'"

"Jé mami, ty taky umíš kouzlit ?"

"Aby neuměla, jablko nepadá daleko od stromu, ale že mě málem usmaží, to mě fakt ani ve snu nenapadlo".

"Já že umím kouzlit?", divila se Jana stále," a kde to tedy vlastně jsme ? A jak jsme se sem dostaly ?"

"Už jsem ti to jednou říkala, jsme v jiném světě, vesmíru, realitě a jestli chceš vědět, proč jsme tady, tak mě pozorně poslouchej, ať to nemusím vysvětlovat dvakrát", Albína se posadila , opřela se o přední tlapy, obtočila kolem nich přismahnutý ocas a dala se do vyprávění o invazi na Zem, průniků vesmírů, Nicotě a rychlé evakuaci," no a protože jsem neměla příliš času a já zas ty průchody realitami tolik neovládám, tak jsme holt tady, no" ukončila výklad.

"A jak je to s tím maminčiným kouzlením ?"

"A Eliščiným" dodala Jana.

"To je celkem jednoduché. Země v dávných dobách nebyla jen materialistická, spoléhající se pouze na vědu, ale jak znáte z pohádek, bájí a pověstí, byla spíše magického založení. Kouzelníci, mágové, draci, skřítkové a tak. Což bylo během časů zatlačeno do pozadí a i ten, kdo byl potomek těch největších čarodějů, nedokázal svoje nadání použít. A právě, Jano, tvoje rodová linie sahá k těm největším Mágům, které Země kdy nosila. No a protože se stalo, co se stalo, tak teď si tvoje magické schopnosti k tobě našly cestu samy. A co se týká Elišky tak to je jasné, je tvoje dcera a její schopnosti jsou ještě umocněny po Markovi."

"Tatínek je taky čaroděj ?"

"Ne, tatínek není čaroděj, jeho původ je dosti nejasný, ale jisté schopnosti má. Nedá se říci, že magické, ale my kočky z něj šílíme"

"Šílíte ?"

"Nežárli, Jano, nemyslím kočky jako samice , ale kočky jako druh."

"Dobře a jaké schopnosti ?"

"No, i v tak materialisticky založeném vesmíru, v jakém byla Země, dokázal, ať už vědomě, či nevědomě, změnit realitu podle sebe, či se podívat dál než ostatní. Ale nic velkého, aby to dokázalo vzbudit podezření. Ovšem co nás překvapilo nejvíc, tak se někdy, když spal, toulal s kocourem po jiných světech. Sice to pak považoval za sny, ale červík podezření v něm hlodal"

"No jo, Albo, máš pravdu, Marek říkal, že má pocit, že se děje něco podivného a nevysvětlitelného"

"To s tím nesouvisí, to má skoro každý a říká se tomu paranoia"

"A co jsi myslela tím, že Markův původ je nejasný, vždyť měl rodiče, ne ?"

"No evidentně se vymyká všem pozemským šablonám. Ano, rodiče měl, ale veškeré stopy od jeho prarodičů dál neexistují a jako by jeho rod přišel od nikud. Až to vypadá, že není ze Země."

"Cože ?" řekli Jana s Eliškou skoro současně a Jana.

"Říkám, že jen tak vypadá, ne že určitě je. Ale kdo ví." dodala šibalsky kočka," ale dosti historie a sestavování rodokmenu vaší rodiny. Důležitější je, co teď, za prvé musíme zjistit, v kterém světě se nacházíme a podle toho se zachovat. Tím myslím, že vy byste měly minimálně změnit oblečení podle místních modních trendů, což u mě není nutné, neb já mám slušivý kožíšek, který nepodléhá zas až tak diktátům paní Módy"

"A za druhé ?"

"Za druhé by to chtělo najít střechu nad hlavou, protože za chvíli zapadne slunce a honí se nějaké mraky a déšť, ten vadí i mě. A za třetí bych něco snědla."

Zatímco se Jana s kočkou vybavovaly, Eliška, ačkoliv jí nebylo ani osm let a v neznámém prostředí pro ni, i když daleko méně než pro Janu, podivných událostech, nezahálela a na obloze kouzlem vyhledala dravého ptáka podobného pozemskému sokolu, který kroužil nad krajinou a svým vynikajícím zrakem hledal kořist, a jeho očima se teď dívala z výšky na svět, kde se ocitly.

"Mami, Albo, koukejte", promítla Eliška obraz z očí dravce před sebe.

"Hm takže džíny a mikina fakt ne a šaty co má Eliška, taky asi nejsou to pravé", prohlásila kočka, když chvíli pozorovala promítané obrazy, na kterých bylo vidět mumraj v jakési vesnici.

"To není problém" luskla Jana prsty a moderní obleční se jí proměnilo v prosté šaty, jen o maličko lepší, než ty ,které právě viděly na ženách ve vesnici." Teď ty Eliško"

Než stačila Jana doříct, tak se i Elišky letní šaty proměnili v takové, které byly nenápadné pro zdejší prostředí, ale i tak obě ženy, i když jedna z nich byla ještě malé dítě, vypadaly velmi krásně, dá se říci až sexy.

"Jo, to by šlo", zhodnotila kočka oblečení, zatímco se Jana s Eliškou zvedli z trávy.

"A teď jdeme hledat tu střechu, ne ?" pokračovala Alba a skočila Janě na rameno, kde se uvelebila.

"Asi máš pravdu, ale můžu vědět, proč tě mám na rameni ?"

"Bolí mě nožičky", mrkla kočka na Elišku, která dala ruku mámě, a všechny tři vyrazily k vesnici.

S autobusem jsme jeli po vedlejších silnicích, abychom budili co nejmenší pozornost a mířili k depu metra na okraji města. Plán jsme s kocourem měli jednoduchý. V depu si vypůjčíme dieselovou lokomotivu, používanou pro noční údržbu tratí metra a zkusíme s ní projet tunely co nejdál to půjde, a pak holt po svých až k místu, kde nás kocour dopraví jinam. Stále jsem si to nemohl srovnat v hlavě. Invaze mimozemšťanů, nebo je snad trefnější říkat invaze jinorealitářů ? Pak tu máme mluvícího kocoura, Nicotu a moje dvě nejdražší, dcera a manželka, jsou někde v jiném světě s naší kočkou. Buď jsem včera moc pil, anebo jsem na uzavřeném oddělení psychiatrické léčebny.

Z přemýšlení mě vytrhl kocour:" Pomalu, Marku, tady zřejmě došlo k menší bitvě"

Sundal jsem nohu z plynu a jel na volnoběh s občasným přibrzděním. A opravdu, všude kolem silnice byly trosky vojenských vozidel, včetně dvou tanků.

"Koukám, že se naše armáda snažila naivně postavit vetřelcům", to už jsem jel radši krokem a snažil se vyhýbat kráterům a troskám, jak jen to šlo.

"Hele, Čerte, říkal jsi něco o tom, že veškeré obyvatele planety chtějí předělat na otroky, nebo co."

"Ano, zřejmě někde vedou nějakou svoji válku a docházejí jim vojáci, pracovní síly a materiál vůbec, tak se vypravili na méně rozvinutou planetu s úmyslem pochytat co nejvíce místních inteligentních bytostí a předělat je na poslušné otroky. Biologický mozek v kombinaci s technikou je mocnější zbraň než čistě kybernetický, a pak je to méně nákladné. Předpokládám, že někde přímo na Zemi budou mít továrnu, dá-li se to tak říci, kde lidi budou zpracovávat. Jen se jaksi přepočítali a oba vesmíry jsou teď zahryzlí jeden do druhého"

"Hustý, a ty, co jsme potkali, to byl kdo? Vlastně co?"

"To byli průzkumníci. Ovšem, jejich modely jsou různé a těžko říci, jestli tyhle měli lidské mozky anebo jiných inteligentních bytostí."

"Tohle asi neprojedem", zastavil jsem autobus před vrakem jeepu. "Jdu ven a zkusím ho odstranit."

Kocour jen přikývl a pozoroval mě přes čelní sklo autobusu, zatímco jsem vystoupil.

Obešel jsem jeep a zjistil, že jeho naviják i s lanem je neporušen. Vzal jsem tedy lano a šel s ním k nejbližšímu stromu a uvázal ho kolem něj. Vrátil jsem se k vraku a spustil naviják. Jeep se pomalu sunul ze silnice a strom, ke kterému bylo lano přivázáno, sténal pod náporem a já čekal, že dřív než jeep uvolní cestu, strom se buď přelomí anebo se vytrhne i s kořeny.

"Slabší strom už v lese nebyl ?" vykoukl kocour z okna řidiče.

"Zalez potvoro, nepomůžeš a ještě kibicuješ. Radši hlídej, ať nám někdo nešlohne bus."

Vrak jeepu se už doplazil ze silnice a strom podle očekávání nevydržel. Přelomil se a padal směrem k autobusu. Udělal jsem rychle dva kroky vzad a odhadoval výšku stromu, vzdálenost autobusu a odolnost vozidel MHD proti pádům stromů. Ale nějak jsem se nedokázal dobrat k žádnému výsledku.

Strom s žuchnutím spadl a jeho nejvrchnější větve se svezli po boku autobusu, odkud se ještě před chvílí vykláněl kocour, který jen tak tak stačil zatáhnout hlavu dovnitř, aby ho větve nešvihly přes čumák.

"Copak neumíš číst ? Jasně tam máš napsáno 'nevyklánějte se z oken'" zakřičel jsem na kocoura, ale byl jsem rád, že strom nebyl vyšší.

"Vole", odpověděl mi kocour.

"Si dělej srandu."