Date: 2007-11-27T23:00:00+00:00
Keywords: Klasika
Publisher: Palmknihy FREE
Rights: (c) Palmknihy s.r.o.

Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Victor Hugo

Devadesát tři

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Devadesát tři

Victor Hugo

PRVNÍ DÍL

NA MOŘI

PRVNÍ-KNIHA

SAUDRAIESKY LES
posledních květnových dnech roku 1793 prohledával hrúzyplný Saudraieský les v Astillé jeden z pařížských praporů, které přivedl do Bretaně Santerre. Prapor čítal sotva tři sta mužů, tak byl zdecimován krutou válkou. Bylo to v době, kdy po bitvě u Argonnu, Jemmapes a Valmy zbylo z prvního pařížského praporu, jenž měl původně šest set dobrovolníků, pouhých sedmadvacet mužů, z druhého třiatřicet a z třetího padesát sedm. Pohnuté časy hrdinských bojů!

Prapory vyslané do Vendée z Paříže měly po devíti stech dvanácti mužích. Každý prapor měl tři děla. Vypraveny byly velmi spěšně. Dne 25. dubna, kdy ministrem spravedl-
nosti byl Gohier a ministrem války Bouchotte, navrhla pařížská sekce Dobré rady, aby byly do Vendée poslány do-brovolnické prapory; člen Komuny Lubin podal o tom zprávu Konventu. Prvního května měl již Santerre pohotově dvanáct tisíc vojáku, třicet polních děl a jeden dělostřelecký prapor. Ačkoliv byly tyto prapory vypraveny velmi narychlo, byly přesto sestaveny tak dokonale, že jsou ještě dnes vzorem: podle jejich uspořádání se dodnes zřizují řadové setniny; v těchto praporech byl poprvé změněn starý poměr počtu vojínů k počtu poddůstojníku.

Dne 28. dubna vydala Pařížská komuna Santerrovým dobrovolníkům toto heslo: Nikoho nešetřit! Nikoho nedivit! Koncem května bylo z dvanácti tisíc mužů, kteří odešli z Paříže, osm tisíc mrtvých.

Prapor, jemuž bylo uloženo prohledat Saudraieský les, počínal si velmi obezřele. Vojáci nespěchali. Rozhlíželi se vpravo i vlevo, vpřed i vzad. Voják má oko i v pádech, prohlásil slavný Kléber. Pochod trval již dlouho. Kolik asi bylo hodin? Která denní doba?Těžko říci, neboť v těchto divokých houštinách je neustále šero. Světlo sem nikdy nepronikne. Saudraieský les byl obestřen hrůzou. Vždyť právě v jeho houštinách páchala už od listopadu 1792 občanská válka své zločiny; z jeho prokletých křovisek vyšel kulhavý lotr Mou-squeton. Vlasy vstávaly hrůzou při pomyšlení, kolik vražd tam bylo spácháno. Nebylo děsivějšího místa. Vojáci tam vnikali jen velmi ostražitě. Všude bylo plno květů - prodírali se chvějivou hradbou větví, jež na ně dýchala svěžestí mladého listí. Tu a tam pronikly zeleným příšeřím sluneční paprsky: mečík, vodní kosatec, luční narcis, drobná sasanka, ohlašující krásné počasí, a jarní krokus zdobily měkký živý koberec, v němž se střídaly všechny druhy mechu počínajíc tím, který vypadá jako housenka, až k tomu, jenž se podobáhvězdě. Vojáci postupovali krok za krokem, tiše, opatrně rozhrnujíce křoví. Ptáci jim šveholili nad bodáky.

V saudraieských houštinách se kdysi, v dobách míru, pořádaly noční lovy na ptáky. Ted tam honili lidi.

Les byl samá bříza, samý buk a dub; půda byla rovná, mech a hustá tráva tlumily zvuk kroků. Cestičky tu nebyly nebo se hned ztrácely; cesmíny, divoké trnky, kapradí, křoviska babího hněvu a vysoké ostružiny bránily v rozhledu; na deset kroků jsi nerozeznal člověka; chvílemi prolétla větvemi volavka nebo vodní slípka, prozrazující, že jsou na-blÍ2ku močály.

Vojáci postupovali pomalu. Šli nazdařbůh, s neklidem i s obavou, že najdou, co hledají.

Občas naráželi na stopy ležení: na vypálená místa, udupa-nou trávu, hole v podobě křížů, zakrvácené větve. Tady si vařili polévku, tam sloužili mši, zde obvazovali raněné. Ale ti, co tudy prošli, zmizeli. Kde jsou? Snad daleko, a možná že i docela blízko, ukryti se zbraní v ruce. Les vypadal opuštěně. Vojáci zdvojnásobili opatrnost. Samota budí nedůvěru. Nebylo vidět nikoho; tím spíš museli být ve střehu. Byli v lese, o němž šla zlá pověst.

Možná že na ně nastražili léčku.

Třicet granátníků, vybraných jako přední hlídka, šlo vpředu, pod vedením seržantovým, ve značné vzdálenosti od hlavního roje. Markytánka praporu šla s nimi. Markytánky se rády připojují k předním hlídkám. Je to sice nebezpečné, ale zato lze něco vidět. Ženská statečnost se často projevuje zvědavostí.

Znenadání se vojáci tohoto malého předvoje zachvěli jako lovci, když narazí na pelech zvěře. Z hloubi křoví zaslechli cosi jako povzdech - uprostřed větví jako by se něco pohnulo. Dali si znamení.Vojáci vyslaní jako pátrači nebo určení k výzvědné výpravě nečekají na rozkazy důstojníků; co je třeba vykonat, udělají sami.

V necelé minutě bylo místo, kde se pohnulo listí, obklíčeno a sevřeno kruhem pušek, namířených ze všech stran na temný střed houští. Vojáci s prstem na spoušti a s očima upřenýma na podezřelé místo čekali jen na seržantův povel k výstřelu.

Zatím se však markytánka odvážila nahlédnout do křoví a v okamžiku, kdy seržant chtěl velet: Palte!, vykřikla: "Zadržte!"

"Nestřílejte, kamarádi!" zvolala na vojáky a vrhla se do houštiny. Vojáci ji následovali.

Skutečně, někdo tam byl.

V nejhustším křoví na pokraji kulaté mýtinky, jakou si dělávají v lese uhlíři, když pálí kořeny stromů, v jakési jeskyni z větví, besídce z listí pootevřené jako přístěnek, seděla na mechu žena, u prsu měla dítě a na klíně jí spočívaly dvě plavé hlavičky spících dětí.

Tak tohle byla ta léčka!

"Co tu děláte?" rozkřikla se na ni markytánka.

Žena zdvihla hlavu.

Markytánka pokračovala rozzlobeně:

"Zbláznila jste se, schovávat se tady?" a dodala: >

"Jen o vlásek, a bylo po vás!"

Pak se obrátila k vojákům a zvolala:

"Je to žena!"

"Krucipísek! Nejsme přece slepí," zabručel jeden granátník.

"Jak může mít někdo tak hloupý nápad a jít si do lesa pro smrt!" rozčilovala se markytánka.

Zena, zaražená, vyděšená a ztuhlá hrůzou, pohlížela na pušky, šavle, bajonety a divoké tváře jako ve snu.Obě spící děti se probudily a začaly křičet. "Já mám hlad," volalo jedno. I ?

"Já se bojím," křičelo druhé. Nemluvňátko pilo dál. Markytánka je oslovila: "Ty jsi nejmoudřejší!" Matka byla němá hrůzou. Četař na ni zavolal:

"Nebojte se, jsme prapor červené čapky." Zena se zachvěla od hlavy k patě. Dívala se na seržanta, na jeho divokou tvář, z níž bylo vidět jen obočí, kníry a dva uhlíky očí.

"Dřív to byl prapor Červeného kříže," vysvětlovala markytánka. Seržant se vyptával dál: "Kdo jsi, ženo?"

Zena ho ustrašeně pozorovala. Byla mladá, hubená, bledá, oblečená v cárech; měla na sobě hrubou kytlici, jakou nosívají bretaňské venkovanky, a vlněnou košili, u krku sdrhnutou provázkem. Ukazovala svá obnažená ňadra s lhostejností samičky. Bosé nohy jí krvácely.

"Je to nějaká ubožačka," poznamenal seržant. Markytánka na ni promluvila znovu vojenským hlasem, v němž se však skrývala ženská něha: "Jak se jmenujete?" Zena zakoktala sotva srozumitelně: "Michelle Fléchardová."

Markytánka mezitím hladila tvrdou rukou hlavičku nemluvňátka:

"Jak je starý ten capart?" zeptala se.

Matka nerozuměla. Markytánka se tázala znovu: i

"Ptám se vás, kolik je tomu drobečkovi!"

"Ach, tak," zašeptala matka. "Osmnáct měsíců.""To už je dost starý," řekla markytánka. "Už byste ho neměla kojit. Musíte ho odstavit. Dáme mu polívčičku."

Matka se pomalu vzpamatovala. Obě děti, které se právě probudily, byly spíše zvědavé než ustrašené. S obdivem hleděly na chocholy na vojenských čapkách.

"Božínku," vzdychla matka, "mají velký hlad." A dodala:

"Nemám už mléko."

"Dáme jim najíst," zvolal seržant, "a tobě taky. Ale ještě jsi nám neřekla všechno. Jaké je tvé politické přesvědčení?"

Zena hleděla na seržanta a neodpovídala.

"Slyšelas, co jsem se tě ptal?"

"Dali mě do kláštera, když jsem byla ještě docela malá," koktala žena, "ale já se vdala, nejsem jeptiška. Sestry mě naučily francouzsky. Vojáci nám zapálili vesnici, utíkali jsme tak rychle, že jsem neměla ani kdy se obout."

"Ale já se tě ptám, jaké je tvé politické přesvědčení?" ? "Nevím, co to je."

Seržant vysvětloval:

"Totiž, abys rozuměla, jsou tu vyzvědačky. A ty my střílíme. Tak mluv! Nejsi tulačka? Kde je tvoje vlast?"

Žena na něj pohlížela stále nechápavě.

Seržant opakoval: "Kde je tvoje vlast?"

"Nevím!"

"Cože, ty nevíš, z kterého jsi kraje?" \

"Ach, odkud jsem, to vím."

"Nu tak, z kterého kraje pocházíš?"

Zena odpověděla:

"Jsem ze dvora Siscoignardu ve farnosti Azé." -;

Teď zase seržant zůstal celý zkoprnělý. Na chvilku' se zamyslil.

"Co to říkáš?" i"Ale to není přece vlast!"

"Je to můj rodný kraj!"

A po chvíli rozmýšlení dodala:

"Už vám rozumím, pane. Vy jste z Francie * já jsem z Bretaně." .*

"No a?"

"To není jedna země."

"Ale je to jedna vlast," rozčilil se seržant.

Zena odpověděla prostě:

"Jsem ze Siscoignardu."

"Jdi mi k šípku s tvým Siscoignarděmi" odsekl seržant.

"Je tvá rodina taky odtud?"

"Ano."

"Co dělá?"

"Všichni umřeli. Nemám už nikoho."

Seržant, který byl tak trochu mluvka, vyptával se dál:

"U čerta, člověk má přece rodiče, nebo je aspoň měl! Kdo jsi vlastně? Mluv!"

Zena se znovu vyděsila. Seržantova poslední slova jí připadala spíše jako křik divokého zvířete než jako lidský hlas.

Markytánka usoudila, že musí opět zakročit. Pohladila děťátko, jež sálo prs, a druhé děti poplácala po tvářích:

"Jak se jmenuje to kojeňátko? Je to přece holčička?"

"Georgetta," odpověděla matka.

"A tenhle starší chlapec, ten uličník?"

"René-Jean."

"A mladší? Je to přece taky kluk, a jaký cvalík!"

"Gros-Alain."

"Roztomilí caparti," pravila markytánka, "a dívají se už vážně jako dospělí!"

Seržant znovu zaútočil otázkou:

"Tak mluv přece, ženo! Máš nějaký dům?""Měla jsem." '

"Kde?" ; <

"VAzé!"

"Proč jsi tam nezůstala?"

"Protože nám dům zapálili!" * "A kdo?"

"Nevím. Byla tam bitva."

"Odkud jsi přišla?"

"Odtamtud."

"Kam jdeš?"

"Nevím." . :

"Mluv, co jsi zač?" V'''??

"Nevím." ? .:

"Ty nevíš, co jsi?"

"Jsme uprchlíci."

"Ke které straně patříš?"

"Nevím."

"Hlásíš se k bílým? Hlásíš se k modrým? S kým vlastně jsi?"

"Se svými dětmi."

Okamžik bylo ticho. Markytánka poznamenala: "Já jsem neměla děti. Neměla jsem na to kdy."

Seržant začal znovu:

"A co tvoji rodiče? Pověz nám něco o nich! Povídej: Já se jmenuju Radoub, jsem seržant, jsem z Paříže z ulice Cher-che-Midi, můj otec a moje matka tam taky žili, a mohl bych ti o nich vyprávět. Řekni nám něco o svých rodičích! Kdo byli tvoji rodiče?"

"Fléchardové. Víc nevím."

"No dobře. Fléchardové jsou Fléchardové jako Radoubové jsou Radoubové. Ale člověk má přece nějaké zaměstnání. K jakému stavu patřili tvoji rodiče? Co dělali? Co dělají ted ti tvoji Fléchardové?""Byli rolnici. Otec byl nemocný a nemohl pracovat, protože ho jednou zbili holí na rozkaz pána, našeho milostivého pána, a to byla ještě velká laskavost od našeho pána, protože otec chytil králíka, a na to byl tehdy trest smrti; ale pán mu dal milost a řekl: Dejte mu jen sto ran holí. Od té doby byl mrzák."

"A dál?"

"Můj dědeček byl hugenot. Pan farář ho poslal na galeje. Byla jsem tehdy ještě docela malá."

"A dál?"

"Otec mého muže pašoval sůl. Král ho dal pověsit."

"A co dělá tvůj muž?" ?

"No přece bojoval."

"Za koho?"

"Za krále!"

"A za koho ještě?" i

"No za svého milostivého pána!"

"A za koho dál?"

"No přece za pana faráře!"

"Hrom do toho, to přestává všecko!" rozkřikl se jeden granátník. ?

Zena sebou trhla.

"My všichni, jak nás tu vidíte, pani, jsme Pařížané," mírně prohodila markytánka.

Žena sepjala ruce a vyhrkla:

"Nejmilostivější Kriste Ježíši!"

"Jen žádné pámbíčkování!" zakřikl ji seržant.

Markytánka se posadila vedle ženy a vzala si na klín staršího chlapce, který se nijak nebránil. Děti se uklidní právě tak snadno, jako se vylekají, aniž víme proč. Mají jakési vnitřní vnuknutí.

"Chudinko, hodně jste zkusila, ale máte hezké kloučky,jen co je pravda! Člověk hned uhodne, jak jsou staří. Tomu velkému jsou čtyři roky, bratříčkovi jsou tři. Ta holčička, co pije, to je ohromný žrout. Ach ty mrško! Snad nechceš sníst i mámu? Hledte, paní, ničeho se nebojte! Měla byste vstoupit do našeho praporu. Dělala byste to co já. Jmenuju se Husarka. To je přezdívka. Ale já jsem raději, když mi říkají Husarka než slečna Bicorneau, jak říkali mé matce. Jsem markytánka. Tak se říká těm, co dávají pít vojákům, když se střílejí a zabíjejí. Je to učiněné peklo. Máme skoro stejnou nohu, dám vám jedny své botky. Byla jsem v Paříži 10. srpna. Dala jsem napít Westermanovi. To šlo. Viděla jsem popravu Ludvíka XVI., Ludvíka Kapeta, jak mu říkají. Nechtělo se mu. Tak poslouchejte přece! Představte si, že ještě 13. ledna si dával péct kaštany a bavil se se svou rodinou. Když ho násilím položili na houpačku, jak se tomu ted říká, tak už neměl ani kabát, ani střevíce. Měl jenom košili, piko-vou vestu, šedivé soukenné kalhoty a šedé hedvábné punčochy. Viděla jsem to na vlastní oči! Kočár, ten, co ho v něm přivezli, byl natřen zeleně. Říkám vám, pojdte s námi! V našem praporu jsou správní chlapci. Budete naší druhou mar-kytánkou, ukážu vám, jak se to dělá. Je to docela jednoduché. Vezmete soudek a zvonek a jdete do největší vřavy, do té ohnivé mely, a zatímco rachotí děla a pušky, voláte v tom rámusu: ,Kdo se chce napít, chlapci?' Není to nic těžkého. Já dám napít každému. Namouvěru! Bílým jako modrým, ačkoliv patřím k modrým a jsem dobrá republikánka. Všichni ranění mají žízeň. A umírají bez rozdílu přesvědčení. Umírající by si měli podat ruce. Jak je to hloupé zabíjet se! Pojdte s námi! Jestli mě zabijí, nastoupíte na moje místo. Hledte, vypadám sice všelijak, ale jsem dobrá ženská a dobrý člověk. Ničeho se nebojte!"

Když markytánka domluvila, zašeptala žena:"Naše sousedka se jmenovala Marie-Jeanne a naše služka Marie-Claude."

Seržant Radoub zatím domlouval granátníkovi: "Mlč! Postrašil jsi jf. Před dámou se nekleje!" "Vždyť by z toho člověk pošel, když poslouchá takové řeči a vidí takové potřeštěnce," odpověděl granátnik. "Tchána zmrzačil milostpán, dědečka poslal na galeje farář a otce oběsil král, a oni se ještě bijí, čert aby to spral, ženou se do vzpoury a nechají se třeba rozsekat za milostivého pána, za faráře a za krále."

Seržant zakřičel znovu: "Ticho tam!"

"Už mlčíme, seržante," odpověděl granátnik. "Ale člověka to přece jenom míchá, když vidí, že by si taková hezká ženská nechala rozbít palici pro krásný oči nějakýho kněžoura."

"Granátníku, tady nejsme v politickém klubu sekce Pík. Už ani slovo!"

Pak se seržant obrátil k ženě:

"A co tvůj muž, co ted dělá? Co je s nim?"

"Nic. Zabili ho." -a

"Kde?"

"V lese." ??'?- t -

"Kdy?"

"Před třemi dny."

"A kdo?" -

"Nevím!" . •

"Cože! Ty nevíš, kdo ti zabil muže?"

"Ne." ' *?>??? ????

"Byl to modrý nebo bílý?" 1 v

"Byla to rána z pušky." ;

"A bylo to před třemi dny?" "??'?'•

"Ano." ' ?.?::??.?'??"A v kterých místech?"

"Někde u Ernée. Můj muž zkrátka padl."

"A co děláš od té doby, co je mrtev?"

"Utíkám s dětmi."

"Kam s nimi utíkáš?"

"Pořád dál."

"Kde přespáváš?"

"Na zemi."

"Co jíš?"

"Nic."

Seržant se ušklíbl, až se jeho kníry dotkly nosu.

"Nic?"

"Totiž trnky, uschlé ostružiny od loňska, borůvky a mladé kapradí."

"No, to je jako nic."

. Starší chlapec, který patrně rozuměl tomu, co se povídalo, prohlásil:

"Mám hlad."

Seržant vytáhl z kapsy kus komisárku a podal jej matce. Matka rozlomila chléb vedví a podala jej dětem. Chtivě se do něho pustily.

"Pro sebe si nenechala nic," bručel seržant.

"Protože nemá hlad," řekl jeden voják.

"Protože je matka," řekl seržant.

Chlapci přestali jíst.

"Pít, pít," volali jeden přes druhého. Seržant se zamračil:

"V tomhle prokletém lese není žádný potok."

Markytánka vzala měděný pohárek, který měla zavěšený u pasu vedle zvonku, otočila kohoutkem soudku, který měla na řemenu, nalila několik kapek do pohárku a přiložila dětem ke rtům.

První se napilo a ušklíblo.Druhé se napilo a začalo prskat. > v.; ;

"Vždyť je to dobré," prohodila markytánka. :r

"Je to pálenka?" ptal se seržant.

"Ta nejlepší. Ale co chcete, jsou to venkovani," a utřela pohárek.

Seržant se začal znovu vyptávat.

"Tak ty tedy utíkáš!"

"Ano, musím."

"Přes pole, kam tě nohy nesou!"

"Utíkám, co mi síly stačí! Když už nemohu, jdu pomalu, krok za krokem, až padnu."

"Chuděrka nebohá," povzdychla markytánka.

"Lidé se zabíjejí," zajíkala se žena, "slyším kolem sebe samé střílení. Nevím, co proti sobě mají. Vím jen to, že mi zabili muže."

Seržant udeřil pažbou své ručnice vzteíle o zem a vykřikl:

"Válka je strašná zhovadilost, strašná pitomost!"

Zena hovořila dál: !

"Minulou noc jsme spali ve skrejšce." ;

"Všichni čtyři?"

"Všichni čtyři!" "v

"A spali jste?"

"Spali."

"Tak to jste spali vstoje," řekl seržant a obrátil se k vojákům:

"Kamarádi, představte si starý vykotlaný strom, do kterého se vejde jeden člověk jako do futrálu, a tomu tihle divoši říkají skrejška. Co chcete? Nejsou z Paříže!"

"Spát ve vykotlaném stromě, a ještě k tomu s třemi dětmi," divila se markytánka.

"To musela být ale švanda, když šli kolem lidé a slyšeli, jak strom křičí táto, mámo, a nikoho neviděli!"

"Naštěstí je léto," vzdychla žena.Dívala se k zemi, odevzdána do vůle osudu, v očích tínéla tragický úžas.

Vojáci se mlčky seskupili kolem tohoto obrazu bídy.

Vdova s třemi sirotky, opuštěná, prchající pustinou, trý-zněná hladem a žízní, živící se trávou, místo střechy jen modré nebe nad hlavou a na obzoru kol dokola běsnící válka!

Seržant přistoupil k ženě a upřeně se zadíval na děťátko, jež kojila. Maličká přestala pít, otočila hlavičku, pohlédla svýma krásnýma modrýma očkama na divoký, zarostlý a zarudlý obličej seržantův a usmála se.

Seržant se vzpřímil. Po tváři mu skanula veliká slza a zachytila se na špičce kníru, záříc jako perla.

"Tak se mi zdá, kamarádi," začal významným hlasem, "že se náš prapor stane otcem. Souhlasíte? Přjmetne tyhle tři děti za vlastní!"

"Ať žije Republika!" zvolali granátníci.

"Ujednáno," řekl seržant a rozpřáhl obě ruce nad hlavami dětí a matky.

"Od nynějška to jsou děti praporu Červené čapky."

Markytánka poskočila radostí.

"Tři hlavičky v jedné čapce," zvolala.

Pak se rozplakala, objala ubohou vdovu a řekla jí:

"Jak se ta maličká už šelmovsky dívá!"

"Ať žije Republika!" opakovali vojáci.

Seržant vyzval matku:

"Pojdte, občanko."DRUHÁ

KNIHA

KORVETA

CLAYMORE

(i)

ANGLIE SE PLETE

DO ZÁLEŽITOSTÍ

FRANCIE
a jaře roku 1793, kdy Francie napadená zároveň na všech frontách prožívala vzrušující pád girondinů, stala se u ostrovů v Lamanšském průlivu tato událost.

Večer 1. června, hodinu před západem slunce, chystala se k odplutí v opuštěné zátoce Bonnenuit na ostrově Jersey zvláštní korveta. Počasí bylo chmurné, byl jeden z mlhavýchdnů, jež se dobře hodí k útěku, poněvadž plavba je velmi nebezpečná. Lod měla sice francouzskou posádku, ale byla součástí anglické flotily, jež hlídkovala u východního cípu ostrova. Anglické flotile velel tehdy princ de la Tour ďAuvergne z rodu Bouillonů; na jeho rozkaz byla též korveta vyslána, zřejmě se zvláštním a naléhavým posláním.

Tato korveta, zapsaná v Trinity House pod jménem Clay-more, vypadala napohled jako korveta nákladní, ale ve skutečnosti to byla korveta válečná. Plula sice těžkopádným a pomalým tempem lodí obchodních, ale nebylo jí co věřit. V její konstrukci se zračila lest a síla. Byla vystavěna, aby klamala, když to bude možné, a aby bojovala, bude-li to nutné. Pro dnešní úkol byl zaměněn její náklad v podpalubí za třicet děl velké ráže. Z obavy před bouří či proto, aby dodali lodi neškodného vzezření, zamkli lodnici těchto třicet děl, to znamená: přitáhli je pevně trojnásobnými řetězy uvnitř lodi a jejich hlavně opřeli o ucpané střílny, takže zvenčí nebylo nic vidět. Střílny byly zakryty, otvory do podpalubí byly zavřeny. Vypadalo to, jako by korveta dostala masku. Hlídkové korvety mívají obyčejně děla pouze na palubě. Jelikož tato lod byla zařízena pro náhlé přepady, měla palubu neozbrojenou, zato však mohla pojmout dosti silnou baterii děl v mezipalubí, jak jsme právě viděli. Claymore byla důkladné a masivní plavidlo; přesto plula rychle. Byla to nejzdatnější skořápka z celého anglického lodstva a v boji se vyrovnala skoro fregatě, ačkoliv měla místo zadního stožáru jen stěžeň s jednoduchou plachtou. Měla kormidlo zvláštního, důmyslného tvaru a jeho zahnuté články tvořily téměř jednolitou plochu. Toto kormidlo stálo padesát liber šterlinků v jedné loděnici v Southamptonu.

Všichni muži posádky byli Francouzi; byli to uprchlí dů-stojníci a námořníci-dezertéři. Byli zvláště vybráni. Všichni byli dobří námořníci, dobří vojáci a dobří roajalisté. Měli trojí vášeň: moře, meč a krále. K posádce byl připojen půl-prapor námořní pěchoty, který mohl v případě potřeby vystoupit na pevninu.

Kapitánem lodi Claymore byl hrabě de Boisberthelot, rytíř řádu sv. Ludvíka, jeden z nejlepších důstojníků bývalého královského lodstva, jeho zástupcem byl rytíř de la Vieu-ville, který kdysi velel setnině francouzských gard, v níž byl Hoche seržantem. Kormidelníkem byl Filip Gacquoil, nejobratnější námořník z Jersey.

Bylo zřejmé, že lod má zvláštní poslání. Vstoupil na ni muž, na němž bylo vidět, že zamýšlí podniknout nějaké dobrodružství. Byl to vysoký, vzpřímený a silný stařec s přísným výrazem v tváři, jehož věk bylo nesnadné určit, neboť vypadal staře i mladě zároveň. Jeden z těch, kteří jsou obdařeni lety, ale též silou, s bílými vlasy nad čelem, s jiskrou v očích. Jeho mužná síla ukazovala na čtyřicet, jeho důstojnost na osmdesát. Když vstupoval na lod, poodhrnul se jeho námořnický plášť, pod nímž bylo vidět široké kalhoty, boty s holeněmi a kabátec z kozí kůže, navrchu vyšívaný hedvábím a vespod chlupatý - dokonalý oblek bretaňského sedláka. Tyto staré bretaňské kabátce sloužily dvojímu účelu; nosily se totiž ve všední dny i ve svátek, neboť se mohly podle libosti obrátit bud srstí, nebo vyšíváním navrch: přes týden kůže zvířecí, v neděli oblek sváteční. Oblek starcův byl obnošený, na kolenou i na loktech odřený, jako kdyby se tím měl úmyslně zdůraznit dojem jeho pravosti. Námořnický plášť z hrubé látky se podobal rybářskému haveloku. Na hlavě měl stařec kulatý klobouk podle tehdejší módy, vysoký a se širokou střechou; byla-li střecha klobouku sklopena, vypadal jako venkovský, byla-li z jedné strany zdvi-žena a na ní páska s kokardou, vypadal jako vojenský. Stařec ho měl po venkovsku sklopený, bez pásky a bez ko-kardy.

Lord Balcarras, guvernér ostrova, a princ de la Tour ďAuvergne starce osobně doprovodili a uvedli na palubu. Tajemník princův, Gélambre, který býval dříve tělesným strážcem hraběte ďArtois, sám dohlížel na úpravu jeho kabiny a jeho uctivost šla tak daleko, že ač sám šlechtic, nesl za starcem jeho zavazadlo. Když ho opouštěl, hluboce se tomuto venkovanu uklonil. Lord Balcarras mu řekl: "Mnoho %daru, generále," a princ de la Tour ďAuvergne se loučil slovy: "Na shledanou, bratrance."

Mužstvo nazývalo cizince hned od počátku "sedlákem" - v oněch krátkých rozhovorech, jaké vedou mezi sebou námořníci. Ale cítili, aniž věděli cokoli bližšího, že tento sedlák je asi právě tak sedlákem, jako je válečná korveta korvetou nákladní.

Vál slabý vítr. Claymore opustila Bonnenuit, minula Bou-lay Bay a nějaký čas ji bylo ještě vidět, jak pluje podél břehů; pak ponenáhlu mizela v přibývající tmě, až se ztratila úplně.

Za hodinu potom poslal Gélambre, vrátiv se do Saint-Hélieru, po zvláštním poslu ze Southamptonu hraběti ďArtois do hlavního stanu vévody z Yorku tyto řádky:

"Pane, locí právě odplula. Úspěch je jistý. Do týdne vzplane celé pobřeží od Granvillu až k Saint-Malo."

Čtyři dny předtím dostal poslanec Prieur de la Marné, vyslaný k pobřežní armádě u Cherbourgu a dlící právě v Granvillu, list psaný touž rukou jako předešlý a obsahující toto sdělení:

"Občane poslance! Dne 1. června, v době přílivu, objeví se válečná korveta Claymore s ukrytými děly, aby vysadila na francouzskou pevninu muže, jehož popis vám podávám:vysoká postava, starý, bílé vlasy, selský oblek, šlechtické ruce. Zítra vám oznámím další podrobnosti. Přistane 2. června ráno. Zpravte o tom křižující lod, zajměte korvetu a muže dejte popravit."

(II)

NOC SKRYLA LOĎ I CESTUJÍCÍHO

Místo aby zamířila k jihu a plula směrem k Sv. Kateřině, dala se korveta k severu, doplula až k nejsevernějšímu výběžku, pak se obrátila k západu a odhodlaně se pustila do mořské úžiny mezi Serkem a Jerseyem, nazývané Cestou zkázy. Ani na jednom, ani na druhém pobřeží tehdy ještě nebyly majáky.

Slunce už dávno zapadlo; noc byla temná, temnější, než obvykle bývají letni noci; měsíc sice svítil, ale nebe bylo zakryto hustými mraky, jaké bývají spíše v době rovnodennosti než za slunovratu. Všechno nasvědčovalo tomu, že se měsíc ukáže až při západu, ve chvíli, kdy se dotkne obzoru. Několik roztrhaných mračen viselo nízko nad mořem a pokrývalo je mlhou.

Tato vše zahalující tma byla výhodná.

Kormidelník Gacquoil zamýšlel nechat Jersey vlevo a Guer-nesey vpravo a odvážnou plavbou mezi Hanois a Douvres pustit se do některé zátoky na pobřeží u Saint-Malo. Byla to sice delší cesta než kolem Minquiers, avšak bezpečnější, neboť právě mezi Saint-Hélierem a Granvillem podle obvyklého rozkazu hlídkoval francouzský křižník.Bude-li příznivý vítr a nepřihodí-li se nic zvláštního, dorazí korveta s plnými plachtami, doufal Gacquiol, k francouzským břehům za prvního rozbřesku.

Všechno šlo hladce, korveta minula právě Gros-Nez; kolem deváté hodiny se začalo počasí kabonit, jak říkají námořníci; zvedl se vítr a moře se rozvlnilo. Ale byl to dobrý vítr a moře bylo sice zvlněné, ale nikoliv nebezpečné. Nicméně při některých nárazech vln předek korvety nabral vodu.

"Sedlák", kterého lord Balcarras nazval generálem a princ de la Tour ďAuvergne bratrancem, pohyboval se na lodi jako rodilý námořník a procházel se po palubě s rozvážným klidem. Zdálo se, že si ani nevšímá mocného kymácení lodi. Občas vytáhl z kapsy svého kabátce tabulku čokolády, ulomil z ní kousek a rozkousal; ačkoliv byl bělovlasý, měl ještě všechny zuby.

Nemluvil s nikým, leda chvílemi tiše a úsečně s kapitánem, který mu uctivě naslouchal, jako by velitelem byl tento cestující, a ne on.

Claymore, řízena obratně kormidelníkem a kryta mlhou, obeplula dlouhou severní sráznou stěnu Jerseye, dotýkajíc se téměř pobřeží, aby se tak vyhnula nebezpečnému skalisku Pierres-de-Leeq, jež vystupuje uprostřed mořské úžiny mezi Jerseyem a Serkem. Gacquoil, stoje u kormidla a ohlašuje postupně La Grěve de Lccq, Gros-Nez, Plémont, klouzal s korvetou kolem řetězovitých skalisek napohled tápavě, ve skutečnosti s jistotou člověka, který je tu doma a který zná taje oceánu. Korveta neměla na přídi světlo, aby se neprozradila, neboť moře tu bylo střeženo. Námořníci se radovali z mlhy. Když dopluli ke Grande-Étape, byla mlha tak hustá, že bylo stěží možno rozeznat vysokou siluetu Pinaclu. Slyšeli tlouci deset hodin na zvonici saintouenské, což bylo znamením, že vítr mají stále v zádech. Všechno šlo jako po másle;jen moře se poněkud více dmulo, neboí byli v blízkosti Corbiěre.

Brzy po desáté hodině doprovodili hrabě de Boisberthelot a rytíř de la Vieuville muže v selském obleku znovu k jeho kajutě, jež byla vlastně kajutou kapitánovou. Když vstupoval dovnitř, řekl jim tlumeným hlasem:

"Pánové, znáte důležité tajemství. Zachovejte mlčení až do chvíle výbuchu. Jedině vy dva tu znáte mé jméno."

"Vezmeme je s sebou do hrobu," odpověděl Boisberthelot.

"Pokud mě se týče, neřekl bych je, i kdyby mě za to čekala smrt," řekl stařec a vstoupil do své kajuty.

(III)

ŠLECHTA A LID SE MÍSÍ

Velitel se vrátil s druhým důstojníkem na palubu a oba se procházeli zabráni v rozhovoru. Zřejmě se bavili o podivném cestujícím a jejich rozmluva, kterou vítr roznášel do tmy, se rozvinula asi takto.

Boisberthelot bručel polohlasně do ucha de La Vieuvillo-vi:

"Uvidíme, jestli se osvědčí jako vůdce."

"Zatím je to princ!" odpověděl Vieuville.

"Ve Francii šlechtic, ale v Bretani princ!"

"Jako La Trémoillové, jako Rohanové." ;

"S nimiž je spolčen."

Boisberthelot dodal:"Ve Francii a v kočárech královských je markyzem, jako já jsem hrabětem a vy jste rytířem."

"Kde jsou dnes královské kočáry! Ted máme popravčí káry."

Chvíli bylo ticho.

Boisberthelot pokračoval:

"Nemáme-li prince francouzského, spokojíme se s bre-taňským." -

"Co nám zbývá! Není-li orel, musí postačit krkavec."

"Milejší by mi byl sup," řekl Boisberthelot.

"To věřím! Má zobák a drápy," odvětil La Vieuville.

"Uvidíme."

"Ano," řekl La Vieuville, "už je načase, abychom měli vůdce. Jsem téhož názoru jako Tinténiac: Vůdce a prach! Poslyšte, veliteli, znám skoro všechny možné i nemožné vůdce, včerejší, dnešní i zítřejší; ale žádný z nich nemá vojenskou palici jak se patří. V téhle prokleté Vendée aby byl generál zároveň i soudcem; je třeba nepřítele unavit, vzít mu mlýn, houštiny, příkop, kameni, neustále naň dorážet, využít všeho, bdít nade vším, hodně vraždit - bez oddechu a bez slitování. V našem selském vojsku máme sice hrdiny, ale nemáme velitele. D'Élbée je nula, Lescure je nemocen, Bonchamps dává milost; je dobrák a to je hloupé. La Roche-jaquelein je výtečný poddůstojník, Silz je dobrým důstojníkem v otevřeném terénu, ale neschopný vést záškodnickou válku. Cathelineau je naivní vozka, Stofflet je mazaný hajný, Bérard je nemožný, Boulainvilliers je směšný, Charette je strašný. O holiči Gastonovi ani nemluvím. Protože, hrom aby do toho, načpak se pereme s revolucí a jaký je pak rozdíl mezi republikány a námi, když šlechticům poroučejí vlásen-káři?"

"Ta čubka revoluce už se chytá i nás!""Je to svrab Francie."

"Svrab třetího stavu," ulevil si Boisberthelot. "Jen Anglie nás může z téhle bryndy vytáhnout."

"A taky nás vytáhne, o tom nepochybujte, kapitáne."

"Zatím je to mizerné."

"Pravda, všude samí selští balíci; monarchie, která má vrchním generálem Stoffleta, hajného pana de Maulevrier, nemusí nijak závidět republice, která má ministrem Pache, syna vrátného vévody de Castries. Jsou to v téhle vendéské válce povedení protivníci; na jedné straně sládek Santerre, na druhé vlásenkář Gaston."

"Ale můj milý La Vieuville, u toho Gastona bych učinil výjimku. Nepočínal si nikterak špatně, když byl velitelem v Guéménée. Dal přece elegantně zastřelit tři sta modrých a museli si napřed sami vykopat hroby."

"To je v pořádku, ale já bych to byl dokázal také."

"Máte pravdu, já taky."

"Velké válečnické činy," pokračoval La Vieuville, "vyžadují od těch, kdo je konají, vznešenost. Jsou věcí rytířů, nikoliv panikářů."

"A přece se najdou mezi třetím stavem úctyhodní lidé," odpověděl Boisberthelot. "Vezměte například toho hodináře Jolyho. Byl četařem ve flanderském pluku, pak se stal velitelem pobřežní tlupy ve Vendée. Má syna, který je republikánem, a zatímco otec slouží u bílých, syn slouží u modrých. Setkají se v bitvě. Otec zajme syna a prožene mu kulku hlavou."

"To je chlapík," řekl La Vieuville.

"Roajalistický Brutus," dodal Boisberthelot.

"Ale přes to všechno je nesnesitelné poslouchat jakéhosi Coqueraua, Jeana-Jeana.Moulinse nebo Focarta či Choup-pesa.""Milý rytíři, vztek je i na druhé straně. Mezi námi je plno měšťáků, u nich je plno šlechticů. Myslite snad, že sansculoti mají radost, že jim velí hrabě de Canclaux, vikomt de Miran-da, vikomt de Beauharnais, hrabě de Valence, markýz de Custine nebo vévoda de Biron?"

"To je ale motanice, tolik zmatku!"

"A vévoda de Chartres!"

"Syn Filipa Égalité, pěkné kvítko! Nu což, kdypak tenhle bude králem?"

"Nikdy."

"Myslí na trůn. Pomáhá si zločiny."

"Jeho neřesti mu škodí," poznamenal Boisberthelpt.

Chvíli bylo ticho, pak Boisberthelot pokračoval:

"Přece se chtěl usmířit. Přišel navštívit krále. Byl jsem při tom, když mu ve Versaillích plivali na záda."

"Shora, z velkého schodiště?"

"Ano."

"Dobře udělali."

"Říkali jsme mu Bourbon Bahenní."

"Je plešatý a má neštovice. Fuj, je to kralovrah."

A La Vieuville dodal:

"Já jsem s ním byl u Ouessantu."

"Na Saint-Esprit?"

"Ano."

"Kdyby byl uposlechl rady admirála ďOrvillierse, aby se držel směru větru, mohl zabránit Angličanům v postupu."

"To je jisté."

"Je to pravda, že se schoval v podpalubí?"

"Není, ale musí se to tak říkat."

La Vieuville se dal do smíchu.

Boisberthelot pokračoval:

"Máme to ale pitomce! Vemte si třeba toho Boulainvillictfse. Znal jsem ho, viděl jsem ho zblízka. Ze začátku byli sedlá-ci ozbrojeni jen píkami; nevzal si do hlavy, že z nich udělá kopiniky? Chtěl je naučit držet píku napříč a nosit ji rovně před sebou. Snil o tom, jak by přeměnil tyhle divochy v řadové vojáky. Chtěl je naučit rozrážet čtverce pěchoty a se-šikovat prapory s prázdným středem. Brebentil na ně starým vojenským jazykem; velitelům družstva říkal čelo "eskadry", jak se nazývali za Ludvíka XIV. Umínil si, že z těch pytláků utvoří pluk; zřídil pravidelné setniny, jejichž seržanti se musili každý večer seřadit do kruhu, vyslechnout heslo, zvolání a ohlas: seržant první setniny je řekl tiše dalšímu seržantu, ten zas svému sousedovi, a tak heslo putovalo dál, od ucha k uchu, až k poslednímu vojákovi. Sesadil důstojníka, který nepovstal s obnaženou hlavou, aby vyslechl rozkaz z úst seržanta. Dovedete si představit, kam to dopracoval. Ten trulant nechápal, že se sedláky se musí zacházet po selsku a že se z lidí z lesů nikdy neudělají vojáci. Ano, já jsem ho znal, toho Boulainvillierse."

Ušli několik kroků, každý ponořen do svých myšlenek.

Pak rozhovor pokračoval.

"Abych nezapomněl, potvrdilo se, že byl Dampierre zabit?"

"Ano, veliteli."

"Před Condé?"

"V táboře pamarském. Dělovou koulí."

Boisberthelot povzdychl: "Hrabě Dampierre. Také jedeŠ z našich, který se přidal k nim."

"Ať si jde spánembohem," řekl La Vieuville.

"A kde jsou dámy?"

"V Terstu."

"Stále?"

"Stále."La Vieuville zvolal najednou rozhořčeně:

"Ach, ta republika! Jaké škody pro maličkost! Když si člověk pomyslí, že tahle revoluce vypukla pro senodek několika miliónů."

"Je třeba mít se na pozoru před malými příčinami," řekl Boisberthelot.

"Jde to z kopce," odpověděl Le Vieuville.

"Ano, La Rouarie je mrtev. Du Dresnay je hlupák. Jací ubozí vozatajové jsou tihle biskupové, takový Coucy, biskup larochellský, takový Beaupoil Saint-Aulaire, biskup poitier-ský, nebo ten Mercy, biskup lu$onský, milenec paní de L'Eschasserie!"

"Která se jmenuje prostě Servanteauová, je vám to známo, veliteli; L'Eschasserie je jméno panství."

"A ten falešný biskup ďAgra, který je farářem bůhvíkde!"

"V Dolu. Jmenuje se Guyot de Folleville. Ostatně je statečný a dovede se bít."

"Co jsou nám platní páteři, když potřebujeme vojáky, biskupové, kteří nejsou biskupy, generálové, kteří nejsou generály!"

La Vieuville přerušil Boisberthelota:

"Veliteli, máte v kajutě Moniteur?"

"Ano."

"Copak se ted asi hraje v Paříži?"

"Adéla a Pavlína a Jeskyně."

"Chtěl bych to vidět!" :?

"Uvidíte to. Za měsíc jsme v Paříži!"

Boisberthelot se na chvilku zamyslil a dodal:

"Nejpozději. Pan Windham to řekl mylordu Hoodovi."

"To se nám tedy, veliteli, nevede tak zle?"

"Všechno by šlo dobře, u čerta, jen kdyby ta válka v Bretani byla pořádně vedena."La Vieuville zavrtěl hlavou. ť

"Veliteli," pokračoval, "vylodíme námořní pěchotu?"

"Bude-li pobřeží na naší straně, tak ano; bude-li nepřátelské, ne. Někdy je třeba, aby válka vyrazila dveře, jindy se musí jen plížit. Občanská válka musí mít vždycky v kapse paklíč. Uděláme vše, co bude v našich silách. Hlavní věcí při tom je vůdce."

A Boisberthelot dodal zamyšleně: ;

"La Vieuville, co byste soudil o rytíři Dieuzieovi?"

"O mladém?"

"Ano."

"Jako o veliteli?"

"Ano."

"Že je to taky jeden z těch důstojníků, kteří se vyznají jea na rovině v pravidelné bitvě. Křoviska a houštiny zná jen sedlák."

"Pak se tedy spokojte s generálem Stoffletem a generálena Cathelineauem."

La Vieuville se na chvilku zasnil. Pak řekl:

"Potřebovali bychom prince, francouzského prince."

"Proč ? Kdo řekne princ..."

"Říká zbabělec. Já vím, veliteli. Ale dělalo by to dojem na ty venkovské palice."

"Milý rytíři, princové nechtějí přijít."

"Obejdeme se bez nich."

Boisberthelot si bezděčně přitiskl ruku na čelo, jako by Šdtud chtěl vydobýt nějaký nápad. Pak pokračoval: ' "Konečně, zkusíme to s tímhle generálem."

"Je to urozený šlechtic."

"Myslíte, že postačí?"

"Osvědčí-li se..." řekl La Vieuville.

"To jest, bude-li krutý," opravil ho Boisberthelot."Pane de Boisberthelot, řekl jste správné slovo: krutý. Ano. Takového potřebujeme. Tohle je válka bez milosrdenství. Dnes vyhrávají ukrutníci a krvežíznivá. Kralovrazi uťali hlavu Ludvíku XVI., my jim za to utrháme všechny údy. Ano, to je ono, potřebujeme neúprosného generála. V Anjou a v horním Poitou jsou vůdcové velkomyslní, samá šlechetnost, a nic se tam nedaří. V Marais a v kraji Retzském jsou vůdcové krutí a všechno jde dobře. Jen proto odolává Charette Parreinovi, že je ukrutný. Hyena proti hyeně."

Boisberthelot už La Vieuvillovi neodpověděl. Jeho slova náhle přerušil zoufalý výkřik. Zároveň se ozval hluk, který se nepodobal žádnému z obvyklých zvuků na lodi. Výkřik i lomoz vycházely z vnitřku lodi.

Kapitán i důstojník se vrhli k mezipalubí, ale nemohli se tam dostat. Všichni dělostřelci zděšeně vystupovali nahoru.

Stalo se něco strašlivého.

(IV) ;

TORMENTUM BELLI

Odpoutalo se jedno z lodních děl, čtyřiadvacítka.

Je to snad nejstrašnější událost na moři. Nic hroznějšího se nemůže válečné lodi přihodit na širém moři uprostřed' plavby.

Dělo, jež se utrhne z řetězu, stává se rázem jakýmsi nadpřirozeným zvířetem. Je to stroj, který se promění v netvora. Tato masa běhá na svých kolech, pohybuje se jako kulečníko-vá koule, naklání se zároveň s lodí, hrouží se dovnitř, když se loď kymácí, běhá sem a tam, zastavuje se - jako by přemýšlela, znovu se dá do běhu, přeletí jako šipka z jednoho konce lodi na druhý, točí se, uhýbá, uniká, vzpíná se, vráží do všeho, vylamuje, na co přijde, zabíjí, ničí. Je to beran vrtošivě vrážející do zdi. Dodejme ještě, že beran je železný a stěna dřevěná. Hmota se tu najednou osvobodila; řekl bys, že tento věčný otrok se mstí; zdá se ti, že všechna zloba, jež je skryta v tak řečených neživých věcech, vyráží a propuká najednou; jako by v tom okamžiku ztratily trpělivost a umínily si, že se pomstí podivným a zákeřným způsobem; nic není tak neúprosného jako hněv mrtvé hmoty. Tento zuřící balvan skáče jako pardál, je těžký jako slon, pohyblivý jako myška,neústupný jako sekera, nevyzpytatelný jako rozvlněné moře, má údery rychlé jako blesk, je hluchý jako hrob. Váží deset tisíc, ale odskakuje jako dětský míč. Točí se na místě stejně rychle, jako běhá v pravých úhlech. Co dělat? Jak to zarazit? Bouře ustane, cyklon přejde, vítr se utiší, zlomený stožár se nahradí jiným, trhlina v lodi se ucpe, požár se uhasí; ale co počít s touto obrovskou bronzovou nestvůrou? Jakým způsobem ji zkrotit? Můžete přivést k rozumu dogu, ohromit býka, omámit hroznýše, zastrašit tygra, obměkčit lva; proti takovému netvoru, jakým je odpoutané dělo, není prostředku. Nemůžete je zabít, je mrtvé. A přitom žije. Žije strašným životem, který mu přichází z nekonečna. Pod sebou má podlahu, která je rozhoupaná. Pohybuje jím loď, lodí pohybuje moře, mořem vítr. Tento strůjce zhouby je pouhou hračkou. Loď, vlny, vánek, všechno mu pomáhá; odtud jeho strašlivý život. Co počít s tímto ozubeným kolosem? ' Jak spoutat tento šílený nástroj pracující k ztroskotání? Jak uhodnout, kam poletí, kudy se bude vracet, kde se zastaví, kam narazí? Každá z jeho ran do stěn lodi může lod roz-trhnout. Jak vytušit jeho hrůzné křivky! Člověk tu má před sebou vystřelený náboj, který uvažuje, zdá se dokonce, že umí myslit, a který každou chvíli mění směr. Jak zabránit nevyhnutelnému ? Šílené dělo se zmítá, valí se kupředu, couvá, bije napravo, nalevo, prchá, mate pozorovatele, rozbíjí překážky, rozmačkává lidi jako mouchy. Všechna hrůza situace spočívá v pohyblivosti podlahy. Jak bojovat s nakloněnou rovinou, jež má své rozmary? Je to asi tak, jako by v útrobách lodi byl uvězněn blesk a snažil se uniknout; a nejen blesk, i hrom, rachotící jako při zemětřesení.

V mžiku bylo celé mužstvo na nohou. Neštěstí zavinil dělo-střelec, který opominul utáhnout matici u řetězu, jímž bylo dělo upoutáno, a špatně podložil čtyři dělová kola; tím se uvolnil podstavec a obložení. Obě desky se od sebe odtrhly a lano se sesmeklo. Provaz, který slouží k tažení děla, se přetrhl, takže dělo se již na lafetě neudrželo. Pevné brzdy proti couvání se tehdy ještě neužívalo. Když pak vlny narazily na lodní střílnu, špatně upevněné dělo couvlo, přetrhlo řetěz a začalo svou příšernou pouť v mezipalubi.

Chcete-li si učinit představu o tomto zvláštním pohybu, představte si kapku vody, která se kutálí po skle.

V okamžiku, kdy se lano přetrhlo, byli dělostřelci na stanovišti u děl. Stáli bud v hloučcích, nebo jednotlivě, zabráni do příprav, jež musí námořníci vykonat, očekávaji-li boj. Dělo vymrštěné kymácením lodi vjelo mezi ně a naráz rozdrtilo čtyři námořníky; pak, rozběhnuto novým kymácením, přerazilo vedví pátého nešťastníka, vrazilo do levého boku lodi a porouchalo další dělo. Proto se před chvilkou ozval ten úzkostlivý výkřik. Všichni muži se tlačili ke schůdkům. Střílna byla okamžitě prázdná.

Ohromné dělo bylo ponecháno samo sobě Bylo svým pánem i pánem lodi. Mohlo s ní dělat co chtělo. Všechno muž-stvo, uvyklé úsměvu i v bitvě, se třáslo. Není možno vylíčit
jejich zděšení.

Kapitán Boisberthelot a poručík La Vieuville, ačkoliv byli oba neohrožení, zastavili se bledí a němí nahoře u schůdků a mlčky hleděli do mezipalubi. Kdosi je odstrčil loktem a sestupoval dolů.

Byl to jejich cestující, sedlák, muž, o němž před chviličkou
hovořili.

Když sestoupil ze schůdků, zastavil se.

(V) VIS ET VIR

Dělo běhalo v mezipalubi sem a tam. Vypadalo jako živoucí vůz z Apokalypsy. Lodní svítilna, jež se houpala pod stropním trámem stanoviště děl, vrhala na toto zjevení v závratném střídání mihotavé světlo a stín. V zběsilém letu ztrácelo dělo svůj tvar a jevilo se hned černé v záři světla, hned zas vyzařovalo matnou bělostí, octlo-li se ve tmě.

Přitom pustošilo lod dál. Poškodilo již čtyři jiná děla a udělalo do stěn lodi dvě díry, naštěstí voda k nim nedosahovala; ale kdyby přišla bouře, voda by tudy ihned vnikla. Vrhalo se zuřivě na lodní boky; silnější trámy sice odolávaly, neboť ohýbané obloukovité dřevo má obzvláštní pevnost, přesto však chvílemi mocně zapraskalo pod tíží této nesmírné hmoty, jež s neslýchanou rychlostí bušila do všech stran najednou. Olověný brok, třepe-li se jím v láhvi, neskáče bláznivěji a rychleji. Čtyři dělová kola jezdila sem a tam po zabitých lidech, rozřezávala je, trhala je na kusy, dělala z nich cáry,takže z pěti mrtvých bylo tu ve chvíli dvacet kusů, jež se válely po stanovišti děl; hlavy mrtvých jako by křičely; potůčky krve stékaly po podlaze různými směry, podle toho, kam se lod při kymácení naklonila. Laťkové obložení lodi, porušené již na mnoha místech, začalo se odchlipovat. Po celé lodi se ozýval příšerný hluk.

Kapitán se rychle vzpamatoval; na jeho rozkaz bylo naházeno čtverhranným otvorem do mezipalubí všechno, co mohlo poněkud zmírnit nebo zadržet šílený let děla, žíněnky, rohože, zásobní plachty, klubka lan, námořnické pytle a balíky falešných asignátů, jichž byl na lodi celý náklad, neboť tato anglická hanebnost se považovala za dobrou válečnou zbraň.

Ale co zmohly tyto hadry, když se nikdo neodvážil sejít dolů a rozložit je, jak bylo třeba? Ve chvíli bylo všechno na cucky.

Moře se právě dosti silně dmulo, takže nehoda byla co možná úplná. Každý si v té chvíli přál, aby přišla bouře, dělo by se snad převrátilo, a jakmile by bylo koly vzhůru, bylo by možno je zkrotit.

Lod vypadala čím dál tím hůř. Byly už naštípnuty, ba dokonce přeraženy všechny stěžně, jež jsou zapuštěny do kýlu a prostupují jednotlivá patra lodi v podobě mohutných oblých sloupů. Pod křečovitými nárazy děla praskl přední stěžeň a také hlavní stěžeň byl naražen. Děla ležela rozházena. Deset z třiceti se již nehodilo k boji, trhlin v bocích lodi přibývalo a do korvety již začala vnikat voda.

Stařec, který sestoupil po schůdkách do mezipalubí, tu stál jako socha z kamene. Přísným zrakem pohlížel na to dílo zkázy. Ani se nepohnul. Jediný krok do stanoviště děl by znamenal smrt.

Každý pohyb uvolněného děla přibližoval potopení lodi. Ještě chvilku, a ztroskotání bylo neodvratné.Nebylo na vybranou: bud zahynout, nebo rázem skončit toto běsnění; bylo třeba něco podniknout, ale co?

Jaký bojovník je takové dělo!

Bylo nutno zadržet tohoto šíleného blázna.

Bylo nutno polapit tento blesk.

Bylo nutno udusit tento hrom.

Boisberthelot řekl La Vieuvillovi:

"Věříte v Boha, rytíři?"

La Vieuville odpověděl:

"Ano. Ne. Někdy."

"Při bouři?"

"Ano. A v okamžicích, jako je tento."

"Ted už nám může pomoci opravdu jen Bůh," řekl Boisberthelot.

Všichni mlčeli a nechali dělo strašlivě řádit.

Zvenčí odpovídaly ránám děla údery mořských vln narážejících na lod. Jako by se tu střídala dvě kladiva.

Náhle se objevil v tomto nepřístupném prostoru, v této podivné cirkusové aréně, kde řádilo utržené dělo, muž se železnou tyčí v ruce. Byl to původce katastrofy, dělostřelec, který svou nedbalostí zavinil neštěstí, muž, jemuž bylo dělo svěřeno. Chtěl napravit zlo, které způsobil. V jedné ruce svíraje páku, v druhé lano se smyčkou, seskočil čtverhranným otvorem do mezipalubí.

Začal nelítostný boj; nadlidské divadlo; zápas děla s dělo-střelcem, boj hmoty s rozumem, souboj věci s člověkem.

Muž se postavil do rohu, třímaje v pěstích páku a smyčku lana a opíraje se zády o lodní pažení, stál pevně na obou nohou, jež se podobaly ocelovým pilířům, a čekal - zsinalý, klidný, zlověstný, jako by vrostl do země.

Čekal, až dělo poletí kolem něho.

Dělostřelec znal své dělo a domníval se, že by též ono mělorozumět jemu. Žil s ním už dlouho pohromadě. Kolikrát vstrčil ruku do jeho jícnu! Byla to jeho domácí potvůrka. Začal s ní rozmlouvat jako se psem:

"Pojd sem, pojd!"

Snad ji měl dokonce i rád.

Zdálo se, že si přeje, aby přišla k němu.

Ale kdyby přišla k němu, znamenalo to, že se naň vrhne. Pak by byl ztracen. Jak se vyhnout rozdrcení? O to nyní šlo. Všichni ho pozorovali s úděsem. Nikdo ani nedýchal, snad kromě starce, který stál sám v mezipalubí s oběma zápasníky jako příšerný svědek.

Mohl být sám dělem rozdrcen. Ani se nepohnul.

Pod nimi vlny, slepé vlny řídily boj.

V okamžiku, kdy dělostřelec vyzval nepřítele k strašlivému zápasu, dělo se náhodným vzedmutím moře zastavilo a zůstalo vteřinu bez pohnutí, jako užaslé. "Tak pojd přece!" volal na ně muž. Zdálo se, že dělo naslouchá.

Náhle se na něho vrhlo. Muž se mrštně uhnul ráně.

Rozpoutal se boj, neslýchaný boj. Zranitelný se měřil s ne-zranitelným. Zápasník z masa a krve útočil na bronzovou nestvůru. Na jedné straně síla, na druhé duch.

Vše se odehrávalo v pološeru. Vypadalo to jako neskutečné zjevení nějakého zázraku.

Nejpodivuhodnější bylo, že se zdálo, jako by i dělo mělo duši, avšak duši nenávisti a vzteku. Řekl bys, že tato slepá obluda má také oči. Jako by číhala na člověka. Dokonce se zdálo, že tato hmota je nadána i lstivostí. Vybrala si vždy svou vhodnou chvíli. Byl to jakýsi obrovský hmyz ze železa skrývající v sobě vůli dáblovu. Občas tato gigantická kobylka narazila na nízký strop stanoviště děl, načež vždy znovu padla na svá čtyři kola jako tygr na své pazoury a opět se řítila na člověka. Muž, pružný, hbitý, obratný, kroutil se pod úderytohoto blesku jako had. Unikal mu stále, ale rány, jimž se vyhnul, dopadaly na lod a rozbíjely ji víc a více.

Jeden konec přetrženého řetězu zůstal viset u děla. Jakýmsi záhadným způsobem se ovinul kolem šroubu na zaměřovači. Druhý konec byl připevněn na lafetě. Volný konec se točil zoufale kolem děla a zvětšoval ještě jeho skoky. Šroub jej svíral jako sevřená pěst a řetěz vytvářel svými šlehy kolem děla zběsilý vír - železný bič v bronzové pěsti. Tento řetěz ztěžoval boj.

A muž přece zápasil. V některých okamžicích dokonce útočil na dělo sám; s tyčí a lanem v ruce plazil se podél lodních boků; a dělo, jako by chápalo a tušilo léčku, prchalo. Hrozný muž je pronásledoval.

Něco takového nemůže trvat dlouho. Zdálo se, že si dělo najednou řeklo: "A ted dost! Skončíme to!", a zastavilo se. Všichni cítili, že se blíží rozhodnutí. Dělo, na okamžik nehybné, vypadalo, jako by naráz dostalo nějaký příšerný nápad - nebo jej snad skutečně mělo, vždyť všichni je považovali za živou bytost. Vyřítilo se prudce na dělostřelce. Dělostřelec se vyhnul, nechal je přeběhnout a zvolal na ně se smíchem: "Ještě jednou!" Rozzuřené dělo roztříštilo jiné dělo na přední straně lodi; pak, jakoby vymrštěno neviditelným prakem, skočilo směrem k zádi na muže, ale ten se opět uhnul. Tři menší děla se tímto nárazem převrátila, zaslepené dělo, jako by už nevědělo, co dělá, obrátilo se k muži zády, řítilo se odzadu kupředu, promáčklo pažení z fošen a prorazilo otvor do přední stěny. Muž utekl ke schodům, několik kroků od starce, který to všechno pozoroval. Svou páku držel vzadu. Dělo, jako by to zpozorovalo, ani se neobrátilo a jelo pozpátku na muže s rychlostí dopadající sekyry. Muž, přitlačený k boku, byl ztracen. Mužstvo rázem vykřiklo.Ale starý cestující, který až dosud stál bez hnutí, byl rychlejší než zdivočelé dělo. Popadl balík falešných asignátů, a nedbaje nebezpečí, že může být sám rozdrcen, hodil je obratně mezi dělová kola. Tento rozhodný a nebezpečný pohyb byl vykonán tak zručně a přesně, že by to lépe nedokázal ani člověk, který znal dopodrobna všechna cvičení, popsaná v Durosclově knize "O zacházení s námořním dělem".

Balík působil jako zátka. Oblázkem zarazí se balvan, větev stromu odvrátí lavinu. Dělo klopýtlo. A tu dělostřelec, využívaje příznivého obratu, vrazil železnou páku mezi paprsky zadního kola. Dělo se zastavilo.

Naklánělo se na jednu stranu. Muž rychle vzepřel páku a zhoupl je. Těžká masa se převrátila hřmotně, jako když spadne zvon. Muž, z něhož se řinul pot, vrhl se bez rozmýšlení až k němu a navlekl smyčku lana na bronzový krk zkrocené bestie.

Bylo po boji. Člověk zvítězil. Mravenec vyzrál na mastodonta. Pidimužík uvěznil blesk.

Vojáci i námořníci tleskali.

Mužstvo přispěchalo s řetězy a lany a ve chvilce bylo dělo upoutáno.

Dělostřelec vzdal čest cestujícímu:

"Pane, zachránil jste mi život."

Ale stařec se už opět tvářil nepřístupně a neodpověděl.VÁHY MAJÍ DVĚ MISKY

Člověk zvítězil, ale stejně bylo možno říci, že zvítězilo dělo. Bylo sice zabráněno bezprostřednímu ztroskotání, ale korve-ta naprosto nebyla zachráněna. Její poškození se zdálo nenapravitelné. V lodním roubení bylo pět trhlin, z nich jedna velká vpředu; z třiceti děl dvacet leželo polámaných na zemi. Také dělo, které právě znovu přivázali řetězem, nebylo již k potřebě; šroub byl překroucen, takže nebylo možno mířit. Z celé baterie zůstalo devět děl. Do mezipalubí se nabírala voda. Bylo nutno okamžitě započít se záchrannými pracemi a uvést v činnost čerpací pumpy.

Pohled na mezipalubí, jež bylo nyní možno přehlédnout, byl strašlivý; vnitřek sloní klece nevypadá hůře.

Třebaže bylo nanejvýš nutno, aby korveta nebyla zpozorována, byla tu ještě naléhavější nutnost, totiž bezprostřední záchrana lodi. Bylo třeba osvětlit palubu svítilnami, jež byly umístěny tu a tam v lodním roubení.

Opřel se o hlavní stěžeň.

Nevšímal si vůbec ruchu na lodi. Rytíř de La Vieuville poručil oddílům námořní pěchoty, aby se postavily do šiku po obou stranách hlavního stěžně, kdežto námořníci zaměstnaní opravami seřadili se na zapísknutí kormidelníkovo před ráhny.

Hrabě de Boisbe/thelot přistoupil k cestujícímu.

Za kapitánem šel rozčilený a udýchaný muž v rozedraném šatě,*ale se spokojeným výrazem v tváři.

Byl to dělostřelec, který se právě ukázal jako obratný kro-titel šelem; přemohl utržené dělo.

Hrabě pozdravil starce ve venkovském šatě po vojensku a řekl:

"Generále, tady je ten muž."

Hrabě de Boisberthelot pokračoval:

"Přistup," řekl mu.

Table of Contents

Devadesát tři