Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Honza Matúšek

Maras

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Maras

Maras

Honza Matúšek

Publikováno s laskavým svolením serveru Texty

Zdroj http://www.inext.cz/texty

...začátek první části - zvrat

první kapitola, sama o sobě

Byl jsem doma sám. Nevěděl jsem pořádně, co mám dělat a tak jsem se jen tak podíval do ledničky, kdoby to udělal jinak ?. Opatrně jsem otevřel bílá dvířka. Bydlel jsem s rodiči a moje matka neměla ráda, když někdo upatlal dvířka od ledničky. Říkala to pokaždé, když někdo otvíral tu bílou věc. Naše lednička dělala kravál, ale jenom v noci. Ve dne nikdo doma nebyl. V zadu jsem našel položenou zelenou láhev o malém obsahu. Bylo to šampaňské - polosladké šumivé víno biele -. Zmateně jsem chodil po bytě a nevěděl jsem, co mám dělat. Popíjel jsem zelený čaj a byl jsem roztěkaný. Po zeleném čaji se stejně jinak nedalo. Umínil jsem si, že budu něco dělat - prostě NĚCO, nejméně půl hodiny vkuse.

Vytáhl jsem ten šampus z ledničky a zkoumavě se na něj podíval. Láhev vypadala nevinně a otec měl ve skříňce v pokoji ještě láhev wiskey, pro případ nouze. Nouze byla pořád. Chystal jsem se láhev otevřít a pak zazvonil telefon. Se znechucením jsem láhev položil a šel to zvednout. Na drátě byl nějaký chlap, nevím jak byl vysoký, ale sháněl zástupce ředitele Ostravské pobočky půjčovny vzducholodí. Řek jsem mu, že Silvestr je až pozítří a zavěsil jsem. Chtěl jsem se s ním bavit déle - mohlo to být zajímavé i legrační zároveň, ale vytáhl jsem už přece flašku. Byla tak krásně plná. Strhal jsem ze špičky alobal a uviděl bílý, umělohmotný špunt, o jehož kvalitách jsem nepochyboval. Bylo to poprvé, co jsem otvíral flašku šampusu. Láhví jsem namířil do rohu kuchyně a ujistil se, že nehrozí žádné rozbití některé ze skleněných věcí v kuchyni. Pomalu jsem oddrátoval zátku. Ještě pomaleji jsem ji uvolňoval. Věděl jsem, že to může bouchnout a bál jsem se toho a pak najednou špunt vyletěl a ozvala se rána. Byl to zmatek. Doma jsem byl sám a pak jsem zjistil, že špunt prorazil dvířka od mikrovlnné trouby.

Zmáčknutím tlačítka jsem mikrovlnku otevřel, vytáhl špunt a dvířka zavřel. Podíval jsem se do trouby přes díru ve dvířkách s jistou nostalgií a špunt vyhodil do koše. Lokl jsem si. Byla to paráda. Bylo v tom hodně bublinek a měl jsem radost, že můžu žít, aniž bych měl žízeň. Za chvíli jsem byl opilý a tak jsem zavolal mé dívce - Aneta se jmenovala. Řekla, že mě miluje, já se napil a hned jsem věděl, že jí taky miluju.

Pořád mi vrtalo hlavou, co se stane, až se mí rodiče dozví, že na dvířcích od mikrovlnné trouby se objevil větrací otvor. První mě napadlo, že bych mohl otvor vypilovat pilníkem do tvaru kruhu a tvrdit, že jsem chtěl napomoct lepšímu chodu domácnosti a že jsem začal u mikrovlnné trouby. Pak jsem si uvědomil, že by to asi dopadlo stejně, jako když u nás byl kamarád a rodiče ne. Chtěli jsme si tenkrát udělat takovou romantickou pařbu ve dvou. Vykouřili jsme bezpočet kvalitní trávy. Leželi jsme na koberci v mém pokoji a dělil nás pouze skleněný talířek na kterém stála červená svíčka. Všechno jsme mohli. Byli jsme králové světa jen tak, sami pro sebe. Patřil nám svět a my v tu chvíli věděli, že spasíme úplně všechno. Bohužel však do doby, než svíčka dohořela. Vosk se začal rozlévat po talířku a myšlenka, že svíčka dohoří a bude tma, nebyla moc příjemná. Kamarád Adolf začal experimentovat a sypal na talířek všechno, co mohlo hořet. Nedopalky z cigaret, vypálené zápalky z popelníku, obsílky k soudu atd... . A nakonec to taky všechno hořelo. Byl to krásný a barevný plamen. Měnil strašně rychle barvy, vzbuzoval v nás naději a nám se to líbilo.

PUK !, ozvalo se najednou z talířku. Ano, talířek praskl samým žárem a rozdělil se na dvě, nebo tři části. Vosk nevěděl, co má dělat a tak začal stékat puklinou v talířku přímo na náš šedý koberec. Koberec hořel taky. Pak jsem vystřízlivěl a začal zmatkovat. Běžel jsem do kuchyně a hledal zdroj vody. V tom chaosu jsem nemohl najít dřez, ani umyvadlo. Napustil jsem sklenici a běžel zpátky do pokoje. Adolf klečel nad plápolajícím kobercem a vydatně se smál. HAHAHA se smál, a já na plamen vylil tu vodu. Plamen zhasl a Adolf se rozkašlal. Měl zánět průdušek a já zkaženou náladu. Pořád se smál a já orodoval nad propáleným kobercem. Nicmoc, takové černé kolečko - z šedého koberce NEODSTRANITELNÉ!!!

Nevěděl jsem, jak to mám rodičům říct. Určitě by je to ranilo, a tak jsem na ten černý flek přisunul židli. Ta židle tam stála asi měsíc a půl. To jsme se s rodičema strašně hádali, kvůli tomu, že už tři týdny nechodím do školy. Nechtěl jsem tam chodit. Byl to hnus, a tak jsem jim řek, že tam už nebudu chodit, nebo to zjistili sami ?

Tenkrát jsem chodil do třetího ročníku průmyslovky. Škola to byla věru zvláštní. Můj třídní profesor, dá se říct, byl velice vzdělaný a vnímavý muž, ale to bylo všechno. Ve třídě bylo jen pár (doslova pár) dívek, které povětšinou mlčely, protože by stejně ten dav nevychovaných puberťáků nepřekřičely a i kdyby jej překřičely, nebylo by jim to vůbec platné, jelikož by je stejně nikdo neslyšel. Třídní se orientoval pouze na dívky (neměl jsem mu to za zlé, nebyl jsem jiný), přičemž občas zapomínal na výuku, když se zasněně díval do obrovských očí naší spolužačky. Dalo by se možná říct, že na ní pořád mluvil tak dlouho různé nesmysly, až ji úplně zdeptal.

Jednou jsem byl zkoušený a zrovna, docela náhodou, jsem nic neuměl. Tápal ve všech různých vědomostech a tématech, aniž bych si uvědomoval, že tápu, plácal jsem originální nesmysly a psal křídou na tabuli různé vzorce, které by v praxi většinou vedly k nenávratné destrukci přístroje.

"Anatole, vy nic neumíte !!!, .... Ano!, vy jste se neučil, táák je to .."

"no, já jsem se nestih připravit a..."

"to mě nezajímá, máte za pět, běžte si sednout!"

Učitel mi napsal pětku do známkového indexu, já poděkoval a šel si sednout do první lavice. Chvíli bylo ve třídě ticho, jelikož jsem si po chvíli všiml, že se učitel na mě upřeně dívá a vypadalo to, jako by ze sebe chtěl dostat nějakou velmi oduševnělou myšlenku, Třel o sebe svými kuními rty a tvářil se důležitě ...: "Anatol, vy si dobrovolně ničíte zdraví ?". Nevěděl jsem, co tím myslí, snad narážel na to, jak jsem smrděl cigaretama, ano je pravda, že jsem si před hodinou šel zakouřit na záchod, snad proto, že jsem měl chuť.

"Ano", odpověděl jsem celkem v klidu, protože i přesto, že jsem byl nevychovaný grázl, společenská nula, výtržník, lump, ztracený případ, sobec, podvodník, zloděj a blbec, jsem si uvědomoval, že kouření způsobuje smrtelná onemocnění, rakovinu, impotenci, tudíž jsem odpověděl popravdě. Pak se na mě ještě tak dále díval asi pět minut a suchým hlasem ze sebe vytlačil, že bych se měl nad sebou zamyslet.

Netušil jsem, že to nebylo kvůli cigaret, ale kvůli toho, že si myslel, že chodím do školy zfetovaný. Řekl to rodičům na třídních schůzkách. Doma to bylo fajn:

"Jsi grázl, chodíš do školy zfetovaný, říkal to pan učitel třídní !!!!"

"aha, to je asi nějaký omyl", řekl jsem a nevěřil takové kapitální blbosti, úplně jsem viděl jak jim to říká a přitom mu padá z pusy radioaktivní sliz plný žahavých chlupů.

"nechodím do školy zfetovaný", řekl jsem opět, když jsem si musel vyslechnout půlhodinové kárání, které vedlo k zívání, bylo to horší než "Tak jde čas".

Chystal jsem se jít spát, a rodiče vymysleli, že bych se měl léčit. Když už i učitel říká, že je to se mnou tak špatné a zabité. Věřili učiteli. Bylo to fajn, jednoho dne jsem nastoupil do auta, řídil otec a vezli mě do K.Centra. Centra pro drogově závislé. Když jsme vešli, ovanul nás smrad záchodů, brečící rodiče a depresivní kresby závislých narkomanů. Přivítala nás mladá koordinátorka, která svým přesvědčivým úsměvem a upřímnýma očima navozovala pohodový dojem. Mě zavedli do jiné místnosti, než rodiče. Rodičů se ujala koordinátorka a mě se ujal hlavní velitel, v podstatě magor. Řek jsem si, tak co, aspoň ňáký zážitek.

Byla to malá místnost a šéfík si sed naproti mně, chvíli se díval svýma zlýma očima a já hned věděl, že na ňho nemám. Byl jsem si jist, že se mi nemůže nic stát, jelikož drogy jsem nebral, v té době jsem ani moc nehulil, spíš vůbec.

"Tááák, chlapečku, co to děláš svým rodičům, myslíš si, že si to zaslouží ?", začal zhurta a očka mu jenom zářila.

"ne, ..., nezaslouží", zkusil jsem mu přitakat, aniž bych věděl, co tím sakra myslí.

"ty jsi feťák, kupuješ si pervitin ve Sklepě a chodíš tam každý den", snažil se mě zdeptat ...

"né, nechodím tam skoro vůbec, jen párkrát jsem tam byl, pervitin jsem nevyzkoušel", mluvil jsem pravdu, byl silnější, a začal jsem si pomalu připadat jako Jan Hus, který i přes svou pravdomluvnost uhořel.

Pořád na mě zkoušel nějaké finty, třeba ta s metylalkoholem. Prostě přede mě postavil flašku s metylalkoholem v láhvi od vodky a zeptal se mě, jestli bych si s ním dal panáka. Chvíli jsem se na něj díval a čichl jsem si. Možná jsem si měl loknout, pořádně, abych už nemusel poslouchat jeho kecy, které mě strašně nudily ... "nedal bych si, nemám chuť", řek jsem a on mi pak zase začal vysvětlovat, že jsem feťák, protože bych se určitě napil, že bych chcípl, ani bych nevěděl jak.

Pak mi dělali testy na všechny drogy, nenašli nic, ani trávu, ani smítko, ani stopa po droze. Nechápal jsem, co je na mě teda tak zkaženého, když jako nic nenašli a myslel jsem si, že to bude v pohodě. Rodiče mi jen řekli, že to se mnou není tak ztracené, jak si mysleli, ale byl jsem teda jako na šikmé ploše, chodil jsem po ostří nože, jednou nohou jsem byl v kriminále a padal jsem do jámy lvové. Do toho centra jsem chodil ještě asi týden, a když otec zjistil, že tam trávím po škole většinu času, protože se mi to tam fakt zalíbilo, mi přikázal, abych tam už nechodil.

No toť byla škola má a já tam už vlastně nechodil, jen jsem si vzpomněl, jaké to tam bylo, no a teď, když to naši zjistili tak se ...

... naštvali a řvali, oba dva. Matka letmo očima přejela můj pokoj a hystericky zařvala, ať sklidím tu židli, co už nejmíň měsíc stojí uprostřed pokoje. Řek jsem - a proč ? - a židli co nejopatrněji posunoval zpět ke stolu, kde původně stála. Šel jsem zpátky do kuchyně a provinile koukl na matku. Nevšímala si mě. Všimla si toho fleku. Pak už to šlo jako pomásle. Zrudla, hodila po mě kuchyňským nožem, kterým si zrovna natírala tavený sýr na chleba a řekla, ať si sbalím věci a vypadnu. Udělal jsem, všechno co mi řekla. Ukáplo mi pár slz. Věci jsem si nabalil do velkého, zeleného batohu. Nacpal jsem tam pár kusů oblečení. Moc jsem toho nechtěl s sebou brát, abych se zbytečně netahal z těžkými věcmi. Snad jen pár kazet ( ty jsem později všechny do jedné poztrácel ), jednu knížku. Zapomněl jsem na zubní kartáček a pastu. Pak jsem ještě chvíli zmateně pobíhal po bytě, okukoval zdi, v zrcadle jsem si všiml, že mám zarudlé tváře a dokonce se zdálo, že kulhám.

nové bydliště bez budoucnosti

Vyšel jsem před dům a pozoroval stromy. Bylo jaro a budoucnost byla za mnou jako ten dům. Všechno kvetlo a to mi pomáhalo. Tenkrát jsem si umínil, že se budu řídit převážně svými instinkty. Šel jsem kolem parku. Seděli tam opilci a byli opilí. Smáli se a hledali prázdné láhve, aby je mohli vrátit a koupit si plné. Chtělo se mi jít za nimi a opít se, ale táhlo mě to spíš někde jinde. Šel jsem do své nejoblíbenější ostravské hospody. Jmenovala se Hudební Bazar. Stál jsem na tramvajové zastávce a čekal na tramvaj. Potkal jsem kamaráda a vysomroval cigaretu Marlboro Light. Chutnala mi, jako nikdy předtím žádná cigareta. V tramvaji se mi honily hlavou chaotické myšlenky. Nedokázal jsem se ovládat a vůbec jsem nevěděl, co mám dělat, nebo kam mám jít.

Přijel jsem do Bazaru a spatřil zelené světlo lemované hustým dýmem z cigaret. Hrála tam hudba, už si nepamatuju jaká. Určitě se mi nelíbila. U stolů seděli kámoši a divili se, jaktože mám s sebou takový velký batoh. Sed jsem si na židli a zapálil si cigáro. Depresivně jsem vyfoukl kouř a pokračoval:

"naši mě asi vyhodili z baráku", řekl jsem co možná nejzkroušeněji, sklopil oči a díval se do země.

"to jo ... FAKT ???!", ozvalo se od stolu skoro jednohlasně.

Mlčky jsem přikývl a tvářil jsem se, jako, že se mi chce zvracet.

Bylo na nich vidět, že je to překvapilo a v jejich pátravých pohledech byla vidět nejistota. Necítil jsem se jinak, vlastně... cítil jsem se mizerně.

najednou někdo z nich navrhl, že bychom mohli nabít a zahulit. Ihned jsem souhlasil a těšil jsem se nato, jak příjdu na jiné myšlenky.

Nejvíc mě trápilo, že jsem nevěděl, kde budu spát. Majitel té hospody mi navrhl, že bych tam moh přespat na gauči. Bazar byl zvláštní hospoda. Chodila tam zpustlá mládež a ti, co tam nechodili, byli zvadlí a uschlí, jako suchý hadr na dně mořském. Ti, co tam chodili, byli ještě uschlejší a ještě zpustlejší. Měl jsem to tam rád. Hospoda byla zařízena nábytkem všeho druhu. Stoly a židle všech možných i nemožných barev a tvarů. Zdi postříkané variopaintem šedočerné barvy. Bar byl postaven z přepravek od piva. Přepravky měly takovou hnusně vyblitě červenou barvu a to celému dojmu přidávalo na síle. Majitel klubu dělal i za barem s delšími vlasy po ramena a pořád se usmíval. Jmenoval se Jirka. Na zdech visely obrazy mého kamaráda, kterého jsem tenkrát ještě neznal. Říkali mu Bedřich. Kreslil obrazy, které vždy pojmenoval podle svých oblíbených věcí, jako třeba "RUM". Ty obrazy se mi celkem líbily. Když se na ně člověk díval v jiném stavu, než normálním, tak mu připadaly jako televizní seriály. Dal se z nich vyčíst příběh, příběh hodný opravdového mistra.

Ten den jsem si poprvé ustlal na cizím, no vlastně jsem si pod hlavu dal mikinu s kapucí a přikryl jsem se prostěradlem, co se jinak pořád válelo na zemi. Usnul jsem s vědomím, že se něco stalo, ale nevěděl jsem co. Nebylo mi špatně, ale byl jsem unavený. Bylo mi líto toho, co se stalo, ale život šel dál a mi se chtělo strašně spát ...

mládež je zvláštní

" VSTÁÁÁVEJ"

" co je vole ?", žblept jsem a pomalu si uvědomoval, že jsem spal a že jsem se právě probudil.

" co by bylo, ráno je vole!", ozval se hlas kámoše a já tušil, že se za chvíli bude otvírat. Bazar se otvíral v 10:00, ale nikdy ne přesně. Většinou později. Tento rozhovor jsem od té doby slyšel asi stokrát, každý den, ten samý rozhovor.

Posadil jsem se na gauč, nasraně jsem bouchl rukou vedle sebe a zakašlal se z chuchvalce prachu, který se rozvířil ze zaprášeného gauče. Vedle mě už byl nachystán smeták a lopatka a já jsem pochopil, že budu muset zametat. Byl tam položený koberec šedé barvy. Odchlipoval se od podlahy asi na padesáti místech, což celou práci zametači jen znemožňovalo. Do té doby jsem koberce jenom vysával - smetáčkem to šlo celkem ztuha. Musel jsem být zohnutý a mohl jsem klidně čekat, že mi někdo nakope prdel.

divadlo na mostě, aneb rozleptané mozky

"ty vole, to je brutal".

"jo, je vole, maras, jak cip".

"hej vole, to je šilene".

"ty vole, sleduj ty kameny".

"já mám hlád"

"nevím"

...konec první části

...začátek druhé části